Universets Undere
1. Bind
Forfatter: J.O BØVING-PETERSEN
År: 1914
Forlag: GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG
Sted: KØBENHAVN OG KRISTIANIA
Sider: 522
UDK: 5 (02)
Populær Fremstilling efter det engelske Ori-
ginalværk ved J. O. BØVING-PETERSEN. Med
mange Illustrationer og farvetrykte Tavler
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
FISK PAA LANDJORDEN — KRYBEFISKEN
261
Mand, der skulde opleve at se en Fisk i et Palmetræ: I 1791 greb en Løjtnant Dal-
dorf, der havde Ansættelse i det ostindiske Handelskompagnis Tjeneste, en Krybe-
fisk, som sad henved to Meter til Vejrs paa en Palme, der voksede tæt ved en
Dam. Han saa den arbejde sig op gennem en Revne i Stammen og fortæller, at
den hagede sig fat med Brystfinnerne og de udspilede Gællelaags Pigge, hvorefter
den krummede Halen og borede sine Gatfinnepigge ind i Barken. Derpaa slap den
med Forkroppen og satte af med Halen for højere oppe at finde et nyt Fæstepunkt
for Gællelaagspiggene. Og saaledes vedblev den at skubbe sig til Vejrs — indtil
Løjtnant Daldorfs Haand satte en Stopper for den ekstravagante Fisks Klatrelyster.
Fra nyere Tid har man ud over de Indfødtes Fortællinger ingen paalidelige Be-
retninger om Krybefiskenes Klatring i Træer; saa det er i hvert Fald givet, at de
kun yderst sjældent dyrker denne Sport.
Anderledes sikre er vi med Hensyn til disse Fisks Færdighed i at bevæge sig
paa Jorden og grave sig ned. I Hundredvis har man set dem skubbe sig frem gen-
nem Græsset eller op ad Dæmninger, der adskiller to Damme fra hinanden. Da
flokkes Krager og Glenter om det lækre Bytte, der nu er saa let at snappe.
Især naar Vandet i Tørkeperioder svinder bort, udvandrer Krybefiskene, — hvis
de da ikke foretrækker at grave sig en halv Meter eller endnu dybere ned i Mud-
deret for at lægge sig i Dvale, indtil Regntiden vækker dem til nyt Liv. Men ikke
altid opfyldes dette Haab; de Indfødte er lige saa lækkersultne efter det velsma-
gende Kød som Fuglene, — og med Spader og Hakker gaar de i Tørtiden ud paa
det samme »Fiskeri«, som Aristoteles skulde høre ilde for.
DINOTHERIET
DET store, uddøde Uhyre, der her er gengivet i restaureret Skikkelse, var be-
slægtet med Elefanterne, — hvad allerede den lange Snabel og de elefant-
agtige Ben vil have røbet. Det levede i Tertiærtidens miocæne og pliocæne Perio-
der og synes at at have været udbredt over Europa, Østafrika og maaske Indien,
men kendes ikke fra Amerika.
Det er ganske interessant at følge dets Forsteningsfunds Historie. Medens man
i det 18. Aarhundrede kun havde fundet enkelte løse Tænder, fandt man i 1829
en Underkæbe, som man imidlertid tydede forkert, idet man vendte Oversiden
nedad. Noget senere, i 1835, fandt man ved Eppelsheim i Hessen-Darmstadt et
ufuldkomment Kranium, der blev udstillet i Paris og vakte stor Opmærksomhed
blandt de franske Naturforskere. En af dem, Blainville, kom til det Resultat, at
Dyret maatte have været beslægtet med Søkøerne, Manaten og Dygongen, medens
en anden Lærd, Kaup, placerede det mellem Tapiren og Næsehornet.
I Londons naturhistoriske Museum findes opstillet en Hovedskal med Under-
kæbe og Tænder af dette store, besynderlige Dyr samt desuden Knogler af dets
Lemmer. Desværre er Kraniets øvre Partier meget beskadigede. Hvad der imid-
lertid falder stærkest i Øjnene, er Underkæbens nedadbøjede Form, der ikke gen-
findes hos noget andet Pattedyr. Selve Stødtænderne minder ved deres Krumning
nedad om Hvalrossens. En skarpsindig Forsker, Dean Buckland, har draget den
Slutning, at det maatte være næsten umuligt for Dyret at bære en saadan, over
en Meter lang Kæbe løftet til Vejrs, og han antog derfor, at Dinotheriet maa have
levet i Vandet. De med Elefanterne beslægtede Tapirers Vandliv synes jo ogsaa at