Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
DE ARKTISKE DYR.
154
Delen af dens Længde 2 høje, tynde Benblade op, som omfatter en betydelig, fortil lige
afskaaret, mellem dem indlejret Fedtmasse.
Døglingen forekommer i Ishavets sydligere Dele og i det nordlige Atlanterhav, gerne
i Smaaflokke. Den fanges ofte ved Færøerne og forvilder sig ikke sjældent til vore Far-
vande. Den lever væsentligst af Blæksprutter og leverer en meget fin, højt betalt Tran,
der dog ikke egner sig til at nydes af Mennesker, selv ikke af Færinger, som ellers ikke
er Kostforagtere. Den virker nemlig stærkt afførende. Endnu skal en Særegenhed ved
Døglingen nævnes, nemlig at dens ene Øje i Reglen er mindre end det andet, noget der
formodentlig hænger sammen med den hos Hvalerne almindelige Asymetri af Hoved-
skallen. Maaske har dette givet Anledning til Troen paa, at den var enøjet, hvilket har
fundet Udtryk i dens Navn: Døglingen, den enøjede, brugt i Oldnordisk bl. a. om Odin.
Mærkelige Tandforhold frembyder ogsaa Nar hvalen (Moiiodon monoceros), hvis Hun-
ner som Regel er tandløse, medens Hannerne har een, om Længdeaksen snoet, lige,
indtil 3 M. lang, spids Overkæbetand, ragende ret frem fra Snuden som et Bovspryd.
Oftest har den Sæde i venstre Kæbehalvdel, medens den tilsvarende i højre Side er uud-
viklet, dog kan Forholdet være omvendt, og man træffer ogsaa Dyr med en Stødtand i
hver Kæbeside, men i saa Fald er den til venstre gerne størst. En saadan enorm Tand —
kun Elefantens Stødtænder bliver større — maa naturligvis være ordentlig forankret, den
er da ogsaa passet ind i en lang Tandhule, som gør hele Hovedet stærkt asymetrisk.
Der er delte Meninger om, hvad dette forunderlige Apparat egentlig skal tjene til, sand-
synligvis benyttes det som Vaaben i Hannernes indbyrdes Kampe. Dyr med afbrudt Stød-
tand træffes hyppigt, man har endog set dem, der havde Spidsen af en Modstanders Tand
kilet ind i Hulen, ud af hvilken deres egen var brækket. Andre har ment, at Tanden skulde
skylde Par rings valget sin Størrelse og Skønhed, idet Hunnerne stadig skulde have fore-
trukket de Hanner, der havde de største Stødtænder; disse skulde altsaa være en æggende
Pryd i hines Øjne. Dette er dog n^eppe sandsynligt. Nogen praktisk Nytte er de vist ikke
til, de benyttes ikke engang som Vaaben f. Eks. til Forsvar mod Spækhuggerne, Nar-
hvalernes svorne Fjender. Kun i Parringskampene bruges de som sagt til Angreb. Mim
har ment, at Dyrene ved Hjælp af dem stødte Isen i Stykker, naar denne truer med at
spærre dem ude fra Luften, men ingen har nogen Sinde set noget saadant, og hvorledes
skulde de sølle Hunner kunne undvære et saa nyttigt Værktøj?
I tidligere Tid blev disse forunderlige, snoede Tænder bragte til Europa, uden at man
vidste, fra hvilket Dyr de stammede. Man ansaa dem for Horn, groede ud fra et firføddet
Dyrs Pande. Dette Dyr, som ingen nogen Sinde havde set, døbtes Enhjørningen og til-
lagdes alle Haande fabelagtige Egenskaber. Navnlig skulde »Hornet« virke helbredende i
en Mængde Sygdomme, og der betaltes aldeles vilde Priser for et saadant. Saaledes blev
en Tand, der opbevaredes i den kurfyrstelige Samling i Dresden ophængt i en Guldkæde,
vurderet til 100,000 Rigsdaler. I vor Tid er der billigere Køb paa dem, de benyttes som
Elfenben og betales med 8—10 Kr. pr. Kilo. Enhjørningen er nu reduceret til at være
Skjoldholder i det engelske Rigsvaaben, det hvorom Mr. Weller sen. bemærker, at det,
som Gud og hver Mand ved, er en Samling af fabelagtige Uhyrer.
Narhvalen bliver 5—6 M. lang, har smaa Lufter, ingen Rygfinne, stor, kløftet Hale-
finne og et fortil but afskaaret Hoved med lille Gab. Den er gulhvid med mange, tæt stil-