Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
FJÆLDRYPEN. 171
Anførsel hele Vinteren igennem. I Reglen indtræder Farveskiftet noget senere hos dem
end hos de gamle Fugle, men naar Sneen for Alvor kommer, er de dog bleven hvide
som disse. Vinteren er naturligvis Fuglenes drøjeste Tid, i hvilken de kan have ondt nok
ved at bjærge Føden og beskytte sig mod Kulden. Saa længe der er bare Pletter paa
Bjærgskrænter, hvor Vinden fejer Sneen bort, opsøger de i Formiddagstimerne disse for
der at finde Fødeemner, ligesom de ogsaa samler sig, hvor højere Pilekrat rager op af
Snedækket. Men naar Sneen skjuler alt, begynder for Alvor deres Trængselstid. Mange
af dem drager da mod Syd til gunstigere Egne, fra Nordgrønland til Sydgrønland eller
fra Øerne Nord for Amerika til Fastlandet, men andre bliver hele Aaret igennem paa
Fødestedet, kun strejfende om i en snævrere Kreds.
Dyrelivet i Polarlandene frernbyder maaske intet mærkeligere Træk end dette, at Ry-
per faktisk er at træffe hele Vinteren igennem selv i de barskeste og plantefattigste Egne.
Det er næsten uforstaaeligt, hvorledes deres smaa Legemer kan frembringe og holde paa
tilstrækkelig Varme til at modstaa Kuldegrader, der faar Termometrets Kviksølv til at
fryse, saa det kan benyttes som Bøssekugle. Forklaringen er for deres som for Lemmin-
gers og Harers Vedkommende at søge i, at de fører et »undersneisk« Liv.
Allerede i Sydgrønland ser man, hvorledes Ryperne forstøar at drage sig Sneen til
Nytte. Saa længe den er blød og ikke for dyb, danner de sig Huller i den og tilbringer
Natten i dem, ligesom de ogsaa skraber den af Vejen for at komme ned til de Planter,
hvoraf de lever. Under Snestorme lader de sig rolig tilsne, saa det kan ske, at Jægeren
efter en saadan pludselig ser en Snedrive blive levende og forbavset bliver Vidne til, at
et helt Kuld Ryper bryder ud af den og flyver baskende bort.
Danner der sig Isskorpe paa Sneen, minerer Ryperne sig Gange under den, idet de
trænger ind paa et gunstigt Sted og arbejder sig frem langs Jordoverfladen søgende hen,
hvor der er rig Plantevækst. I nordligere Egne, hvor Kulden er haardere og Snelaget
varigere, lever de rimeligvis Vinteren igennem mere under end over Sneen, benyttende
sig af deres stærke Kløer til at grave vidtløftige Gange og dannende sig varme Soveplad-
ser, udfbrede med Græs og andre tørre Plantedele.
Først naar Vaaren indfinder sig, splittes Kuldene, og hver af de nu forplantnings-
dygtige unge Fugle søger sig en Mage og grunder en ny Familie. Hvor Ryperne trækker,
samles de sent paa Høsten i Flokke paa Hundreder, som i Fællesskab tiltræder Rejsen
til mildere Egne. Naar Vinteren i Nordgrønland er streng, kan de sydlandske Dale plud-
selig blive oplivede ved Ankomsten af saadanne Rypeflokke, saaledes at Jægeren kan
skyde alle dem, han bare gider, hvor der i Uger og Maaneder maaske knap har været een
at finde. Hen paa Foraaret vender de fremmede Gæster tilbage til deres nordlige Føde-
egn, men nogle enkelte bliver dog gerne tilbage og fornyer den stedlige Bestand.
Hvor de indfødte lever upaavirkede af Europæerne, giver de sig ikke synderlig af
med Rypejagt, men for disse sidste er Jagten en baade fornøjelig og indbringende Sport.
Fuglenes Kød er fortrinligt, nærende og velsmagende, og i Forhold til deres Størrelse
yder de en ikke ringe Mængde af det.
Foruden Fjældrypen er der kun een Landfugl uden for Rovfuglenes Orden, som kan
siges at være særegen for Polarlandene, nemlig Sneve ri in gen eller Snespurven, n.
Snetitingen (Emberizci nivalis), en lille til Sangfuglenes Orden hørende Fugl. Den er i
20'