Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
KRONHJORTEN.
2I5
stærkest forgrenede Parti af hver »Stang« Kronen. Hjorten benævnes efter det samlede
Antal normale Grene paa Takkerne. En »Seksender« har saaledes tre Grene paa hver
Tak, en »Tyveender« ti og saa fremdeles. Har de to Stænger et uens Antal »Ender«, be-
nævnes Dyret efter det største Antal, forudsat de er normale, Gange to med Tilføjelse
»ulige«. Har den ene Stang saaledes 6, den anden kun 5 normale Grene, er Hjorten en
»ulige Tolvender«. Hos os er i vore Dage allerede en Seksten- eller Attenender en Sjæl-
denhed, da de fleste Hjorte skydes bort, inden de naar saa vidt, men i ældre Tid fandtes
ofte dem, der havde 24 »Ender«, ja et enkelt berømt Gevir er endogsaa udstyret med 66.
I vore Tørvemoser findes ofte Hjortetakker af betydelige Dimensioner. Et Par saadanne
fra Fyen med kun 18 »Ender« har følgende Maal: Største Afstand mellem de to Stængers
Forgreninger 1,02 M., hver enkelts Længde 94 Ctm., Øjetakkens Længde 38, Rosen-
kransens Omfang 2; Ctm. Vægten af et Par Takker kan stige til 18 Kilo, ja hos en i
Transsylvanien skudt Hjort skal de endog have vejet 35 Kilo.
Krondyrets Hovedfarve er rødbrun, Bugen og »Spejlet« (Bagen) er lysere. Om Efter-
aaret bliver Haarklædningen længere og tættere, om Foraaret fældes den, og den giarte,
korthaarede Sommerdragt anlægges.
Kun i større, sammenhængende Skovstrækninger trives Krondyret. Dog kan det og-
saa befinde sig vel i Egne med mindre Skov, naar, som i Højskotland, store, menneske-
tomme Hedestrækninger staar til dets Raadighed. I indelukkede Dyrehaver vantrives det,
hvis de ikke er af stor Udstrækning og frembyder rig Afveksling, hvad Terrainformer og
Vegetation angaar, og hvis der ikke jævnlig tilføres »nyt Blod«. Det foretrækker Løv- for
Naaleskove.
Tidligere beboede Kronhjorten hele Europas Skovgebet fra Middelhavet op til den
65de Breddegrad, men nu er den ganske eller næsten udryddet overalt, hvor rationel Skov-
kultur er indført. Den gør Skoven for megen Skade, dels ved at æde Knopper, Blade og
Bark, dels ved at gnubbe Barken af unge, glatte Træstammer, naar den »fejer«. Flos os
forekommer den vild i nogle af Øst- og Midtjyllands store Skovkomplekser, men derfra
strejfer Hjortene vidt om, saa de af og til ses i Egne, hvor Bestanden for længst er ud-
ryddet. Paa Fyen blev den sidste vilde Kronhjort skudt 1871, paa Sjælland holdes den
i temmelig stort Antal indelukket i »Dyrehaven«, I fordums Tid forekom den over hele
Landet, til Dels i stor Mængde, hvorom Tallene paa de ved Kongejagterne og paa Kron-
godserne i det 17de og 18de Aarhundrede nedlagte Hjorte noksom vidner. I Sydsverrig
træffes endnu Krondyr hist og her, og i Norge forekommer de over et Strøg af Vestkysten
og paa nogle af dens Øer, navnlig Hitteren Syd for Trondhjem. Aar 1896 fældedes i hele
Norge 138 Stykker.
Ogsaa i Atlasbjærgenes Skove (Nordafrika) lever vor Kronhjort eller i alt Fald en
med den nær beslægtet Art, og i hele Mellemasien fra Steppegrænsen til den 55de Bredde-
grad samt i Kaukasus er den almindelig. I Persien forekommer en nærstaaende Art lige-
som i Himalayabjærgene (Barasingahjorten). Den nordamerikanske Wapiti-Hjort staar
den ogsaa meget nær. Arten er circumpolar men har udviklet sig noget forskellig i for-
skellige Egne.
Sommeren igennem lever Krondyrene i Rudler. Hinde, Kalve, Spidshjorte og Smal-
dyr holder sig sammen, medens ældre Hjorte danner Flokke for sig. De ældste og kraftigste
af disse lever dog gerne enlige og slutter sig først, naar Brunsttiden nærmer sig, til Rud-