Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
MUSENE.
245
sin noget betydeligere Størrelse, ved det større Hoved, den længeic Hale og endelig ved
Farven. Den er gulbrun paa Over-, hvid paa Undersiden, og disse to Kulølei ei, i Mod-
sætning til, hvad der er Tilfældet hos Husmusen, skarpt afgrænsede mod hinanden langs
ned ad Siderne. Paa Brystet foran Forbenene har den et gult Tværbaand. Den klatrer
godt ved Hjælp af sine lange, fintbyggede Poter og sin Hale, som den benyttet til Sno-
hale, og løber med Lethed op ad lodrette Træstammer og Mure. Den lever af Frugter,
saavel Bær som Nødder, men æder ogsaa dyrisk Føde som Insekter, Æg og Fugleunger.
Hasselnødder forstaar den ligesom Hasselmusen snildt at gnave et lille Hul paa og at ud-
skrabe Kærnen med de lange Fortænder. Den gør ikke ringe Skade i Skov og Have, naar
den er talrigt til Stede, navnlig ved at gnave Barken af unge Træer og Buske.
Skovmusen samler i øvrigt Vinterforraad, som den ophober i sin Bolig, et blødt ud-
foret, oftest af den selv gravet Hul i Jorden,, hvortil fører en lang Gang. Om Sommeien
holder den derimod ofte til i gamle Fuglereder, undertiden temmelig højt ovei Jorden,
eller i Træhuller. Som alle Mus formerer den sig overordentlig stærkt og kan dcifoi i foi
den gunstige Aar optræde i generende Mængde. Om Vinteren søger den ind til Menne-
skenes Boliger, hvor den indretter sig behageligt i Stakke, Lader, Kældere eller lignende
Steder. Den kan være en meget ubehagelig Gæst i Drivhuse, hvor den med^stoi Begæilig-
hed fortærer saftige Løg af Lillier og andre ofte kostbare Potteplanter. Den ei almindelig
udbredt over hele Europa og de nordligere Dele af Asien, men skyr dog de koldeste
Egne.
Brandmusen (M. agrarius) træffes hyppigt i Skov og Krat, men ogsaa almindeligt
uden for disse. Den er paa Størrelse med Husmusen, og dens Hale er omtrent af Krop-
pens Længde. Kendelig er den ved sin Farve, idet den er gulbrun paa Over-, hvid paa
Undersiden, med en skarpt begrænset, sort Stribe langs ad Ryggens Midte. Fra Skov-
musen skelnes den, foruden ved sin Størrelse, ved det mindre Hoved, de smaa Øren og
Øjne samt de smaa Bagpoter. For øvrigt lever den' Livet omtrent som denne, med hvem
den ogsaa synes at have Udbredelse tilfælles, dog holder den sig mere til Joiden. Hos os
er den kun paavist med Sikkerhed paa Lolland og Falster.
Omkring i Krat, Siv og Kornmarker vil man undertiden, indflettet mellem Kviste ellei
Straa, kunne finde nogle sirlige, kunstige, kugle- eller ægformede Reder paa Støn else om-
trent med et stort Gaaseæg. Det holder haardt at tænke sig, at et Pattedyr hai været Me-
ster for at bygge dem, og dog er det saa, det er den lille Dværg mus (M. minutus), dei
har sin Sommerbo i dem.
Denne vor mindste Museart, der er hyppigst i Jylland og ikke truffen Øst for Store
Bælt, er kun i alt 13 Ctm. lang, hvoraf Halen udgør de 6. Den har de almindelige Muse-
farver, ovenpaa er den gulbrun, paa Undersiden hvid med skarp Grænse mellem Farverne.
Dog varierer disse mere hos den end hos dens nærmeste Slægtninge. Halen ei stærkeic
behaaret end hos disse. Den er overordentlig væver i alle sine Bevægelser og klatrer med
‘største Lethed og Elegance om mellem Straa og Kviste, omfattende dem med sine smaa,
sirlige Poter, medens den holder sig fast med sin smidige Snohale. Selv smaa Unger entrer
rask op ad Korn- eller Græsstraa saa tynde, at de bøjer sig og svajer under deres lette Byrde.
Dværgmusen lever af Korn og Frø, men tager ogsaa gerne Insekter, Lanei, ei
kopper o 1., og den samler Formad til Vinteren, for saa vidt denne tilbringes ude 1 Mar-
ken, hvor den da indretter sig en varm Vinterbolig i de af den selv gravede Jordgange.