Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
MUSENE.
247
Grundlag eller Skelet for Reden, som altsaa derved er fæstet godt til Straaene. Derpaa
gnaver den et stort Antal Græs- eller Sivblade af, behandler dem som de første og fletter
dem sammen med dem. Paa den Maade bliver den ved, til den har dannet sig en hul Bo,
hvis Indre den udforet med det blødest mulige Materiale, smaat tyggede Plantedele, Kær-
uld, modne Kurveblomsters Frøfnugge o. 1. Til Inderrummet fører et snævert Hul ind
fra en af Siderne, og da Reden væsentligst er bygget af den Plantearts Blade, mellem
hvilke den er anbragt, skal der, saa længe den bevarer sin grønne Farve, et skarpt Øje
til at opdage den. Her føder Hunnen sine 3—8 bittesmaa, nøgne og blinde Unger, som
hun plejer omhyggeligt og skjuler, det bedste hun kan, bl. a. ved at stoppe Redehullet
til med Blade, hver Gang hun maa forlade dem for at søge Føde. De vokser dog meget
snart til og spreder sig for at leve Livet paa egen Haand, medens Moderen bygger en ny
Rede til det næste Kuld. Thi nu er den gamles Bestanddele visnede og stikker af mod de
grønne Omgivelser, saa den bliver lettere at udspejde for de mange lumske Fjender, der
vil Moder og Unger til Livs. Dette er Grunden til det store Antal Reder, man finder,
hvor disse Smaamus forekommer, de sætter nemlig 3—4 Kuld i Verden hver Sommer.
Er man saa heldig at finde en Rede med Moder og Unger, kan man godt tage den
med sig hjem og anbringe den i et tæt Staaltraadsbur, i hvilket man bør indrette smaa
Trapezer, Klatrestænger o. 1. Man vil da kunne have den Fornøjelse at iagttage Familiens
muntre Færden. Lilleputterne er ingenlunde sky af sig og vænner sig snart til Menne-
skers Nærhed, saa de ikke lader sig forstyrre i deres gymnastiske Øvelser. De fodres med
Korn og Insekter, som de fortærer uden mange Omstændigheder.
Musefamilien omfatter foruden Museslægten, bl. a. Studsmusene, der har kortere
Hale end de egentlige Mus, smaa Øren og rodløse, foldede Kindtænder. Til dem hører
en Række Arter, som forekommer kun alt for hyppigt overalt i det palæarktiske Gebet.
Hos os lever Rød mus en (Arvicola glareola), der danner Overgangen mellem Mus
og Studsmus og bl. a. har Kindtænder forsynede med korte Rødder. Den er paa Størrelse
med Husmusen, men har kortere Hale, er ovenpaa og paa Benenes Udside mørkt rød-
brun, paa Undersiden hvid. Halen ender med en lille Haardusk. Dens Levevis, Føde o.s.v.
er som dens Slægtninges, kun klatrer den noget mere og holder til i Skov, Krat, Hækker
o. 1. Steder, hvor den graver sig Gange mellem Træernes Rødder. Den findes overalt i
Danmark og gør ofte Skade paa unge Plantninger ved at gnave Barken af de smaa Træer.
I øvrigt er den udbredt over hele Europa.
Den almindelige Markmus (A. agrestis) er paa Størrelse med Rødmusen, men
har endnu kortere, knap 3 Ctm. lang Hale. Den er graa paa Over-, hvid paa Undersiden.
Hvid fo det Markmus (A. arvalis) er mindre og lysere i Lød med hvide Fødder. Den
første er hos os yderst almindelig hele Landet over og er i det hele en mere nordlig
Art, der bliver sparsommere mod Syd i Europa; den anden er sjældnere, men synes dog
i alt Fald i Jylland at forekomme spredt overalt; dens Omraade strækker sig ud over
Mellemeuropa og Sibirien. Begges Levemaade er, saa vidt vides, ens og kan skildres med
faa Ord.
Markmusene lever fortrinsvis paa dyrkede Marker, især Kornmarker. De graver sig
vidtforgrenede Gange i Jorden, i hvilke de samler sig Vinterforraad, bestaaende af Korn
og Frø. De sover dog ikke Vintersøvn, men laver sig et System af Gange mellem Sneen
og Mulden og færdes i dem, gnavende Rødder og Plantedele, navnlig Vintersæd. Tidligt