Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
JAGTFALKEN.
379
legne Flyvedygtighed gør den til en vældig Røver og en yderst farlig Fjende for alle af
den efterstræbte Dyr. I ældre Tid, da Falkejagten stod i Flor, blev den regnet for at være
den bedste og værdifuldeste af alle til den benyttede Rovfuglearter, hvorfor den ogsaa
kaldtes Ædelfalken. Oprindelsen til den Skik at bruge afrettede Rovfugle til Jagt paa
mindre Vildt maa søges i det fjerne Østen. I Kina kan den følges overordentlig langt til-
bage i Tiden, og allerede Her o dot antegner, at man i Indien benyttede Ørne og andre
Rovfugle til Jagt paa Harer og Ræve. Den berømte rejsende, Marco Polo, der i det 13de
Aarhundrede besøgte Centralasien og Kina, beretter, at Kublai-Chan, den første Kejser
af den mongolske Stamme, paa sine aarlige Jagttog medførte 10,000 Falkonerere og et
stort Antal Falke. Selv om heri er en betydelig Overdrivelse, viser det dog, at Sporten
blev øvet.
For Europas Vedkommende kan Falkejagten spores tilbage til den tidligste Middel-
alder. Lovbestemmelser den angaaende findes i mange Lovbøger fra det $te og 6te Aar-
hundrede, men rigtig i Skuddet kom den dog maaske først gennem den Berøring, Kors-
togene bragte til Veje mellem Orienten og Occidenten. De senere byzantinske Kejsere
var, saavel som de muhamedanske Sultaner og Fyrster, passionerede for den. Navnlig i
Vesteuropa udviklede alt, hvad der vedrører Falke, Falketæmning, Jagt o. s. v. sig til en
formelig Videnskab, om hvilken digre Værker er skrevne paa mange Sprog.
En stor Mængde Rovfuglearter blev benyttede til Jagt, men mest ansete var dog de
egentlige Falkearter, der efter deres Størrelse og Kraft brugtes over for større eller mindre
Vildt. Man jagede dels Pattedyr, navnlig Harer, dels Fugle: Hejrer, Trapper, Glenter,
Urhøns, Agerhøns, Krager og mange flere, lige ned til Smaafugle som Lærker og Vær-
linger. Til de egentlige ædle Falke regnedes først og fremmest Jagtfalkene, blandt hvilke
man skelnede flere Varieteter; man satte størst Pris paa de helt hvide, grønlandske eller
islandske Eksemplarer. Næst efter dem værdsattes den tatariske Jagt falk (F. sacer) og
en nærstaaende Art (F. Feldeggi), som begge forekommer i Vestasien, hvor de endnu be-
nyttes til Jagt. Ogsaa Vandrefalken, Rødfalken og Dværgfalken var skattede.
Man bemægtigede sig Falkene paa forskellig Vis. At tage Æggene af Reden og lade
dem udruge af Husfugle ansaas ikke for nogen heldig Fremgangsmaade. Bedre var det at
røve Ungerne, men helst skulde Fuglene dog fanges voksne. Der var i mange Lande
skarpe Straffe for dem, der plyndrede Falkereder eller fangede Falke, hvilket var Privile-
gium for Fyrsterne og deres mægtige Vasaller. Disse udsendte aarlig Jægere, hvis Hverv
saadan Fangst var, og de udbad sig undertiden Tilladelse til at Lide fange Falke navnlig i
de nordiske Lande. De indfangede Fugle blev behandlede med stor Omhu af kyndige
Falkonerere og paa dertil bestemte Anstalter: Falknerier eller Falkonergaarde. Som I æm-
ningsmiddel brugtes navnlig Sult.
Ogsaa for Norden spillede Falkepassionen en vis Rolle. Ganske vist synes Falkejagten
her mere at være bleven drevet som en Modesag og som noget, man ikke kunde være be-
kendt at være foruden, end som noget, man egentlig følte stor Glæde ved eller Lidenskab
for. Men de bedste og højst skattede Ædelfalke forekom jo kun i Højnorden, der dengang,
i den senere Middelalder og til op mod vor Tid væsentlig laa under den danske Krone.
Man kunde derfor dels gøre sig andre Fyrster forbundne ved at sende dem Gaver af nor-
diske Falke, dels kunde man gøre sig en Indtægt af Fangsten.
Denne blev betragtet som et Regale. Rundt om i Landene fandtes et Antal saakaldte