Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
TORBISTER.
415
udad mod Spidsen bærer en tætstillet Række bladdannede Vedhæng. Til dem hører den
største palæarktiske Bille, Eghjorten, n. Egehjorten (Lucanus cervus), hvis Han, der i alt
kan blive 7—8 Ctm. lang, er kendelig ved sit store Hoved med de mægtige, forgrenede
Kindbakker (Horn). Da Hannerne er ;—6 Gange saa talrige som Hunnerne, kæmper de
heftigt om disse og benytter under Kampene Kindbakkerne som Vaaben. Dette synes at
være den eneste praktiske Brug, de gør af disse store Kitindannelser, der analogt med
Hjortenes Takker riiaa opfattes som »sekundære Kønskarakterer«.
Som udviklede Insekter lever Eghjortene af den fra syge eller saarede Egetræer ud-
flydende Saft, men som Larver, der udvikles af Æg lagte i frønnede Partier af endnu
levende Ege, tjener de trøskede Vedmasser, i hvilke de danner sig Gange, dem til Føde.
Deres Udvikling tager 5—6 Aar, og de tilbringer Puppetiden i et gaaseægstort Hylster
sammenkittet af Træstumper. Hos os er Eghjorten i vore Dage sjælden, men i nogle
Egne af Tyskland med store, gamle Egeskove er de saa almindelige, at man der taler om
Eghjorteaar som hos os om Olden-
borreaar.
Langt almindeligere er i Dan-
mark den mindre, men dog altid
ret anselige Bøgehjort (Dorcus
paralellepipediis), hvis Larver, der
ligner yngre Eghjorte- og for øvrigt
ogsaa Oldenborrelarver, lever i
gamle Bøgestød.
Af alle Biller har Olden bor-
rerne den største økonomiske Be-
tydning for os. De forekommer i
flere Arter, men kun to spiller en
betydeligere Rolle, den alminde-
lige (Melolontha vulgaris) og den
sortrandede Oldenborre (M.
Fig. 227. Oldenborrer.
hippocastani), hvilken sidste kendes paa de sortkantede Vingedækker.
Deres Livshistorie er saa almindelig bekendt, at vi ikke skal dvæle længe ved den. Alle
ved, at Æggene lægges i Jorden, at Larverne lever 3 Aar af Planternes Rødder, at de for-
pupper sig i Begyndelsen af deres fjerde Aar og bliver til udviklede Insekter i August eller
September samme Aar. De overvintret saa i Jorden og bryder frem af denne ved Foraars-
tide, næsten fulde 4 Aar efter at Æggene blev lagte. Under deres Liv som flyvende Insekter
parres de, og det endog flere Gange. Den almindelige Tro, at Hannen dør snart efter Par-
ringen, og at Hunnen gør det samme efter at have lagt Æg, er fejl. Omtrent 14 Dage
efter første Parring graver Hunnen sig ned i Jorden og lægger der 20—30 befrugtede
Æg. Men derefter bryder hun frem, parrer sig atter og lægger igen Æg. Dette gentager
hun i alt 3, undertiden maaske 4 Gange, og først saa dør hun. Ogsaa Hannens Liv varer
normalt ved, til han har parret sig flere Gange.
Oldenborrernes Skadelighed beror væsentligt paa deres Færd som Larver, og den bli-
ver særlig fremtrædende i visse, med regelmæssige Mellemrum tilbagevendende Aaringer.
Dette beror paa, at deres Formering er kommen ind i den mærkelige Gænge, som har