Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
DYRENES FORHISTORIE.
59
modtoges med en Hagl af spottende Bemærkninger over disse hypotetiske Mellemformer,
»missing links«-, hvormed han udfyldte Hullerne.
Men allerede 1861 vandt hans Formodning sin første store Sejr, en af de Sejre, der
er saa vægtige, fordi det jo netop er en videnskabelig Teoris største Triumf at kunne
forudsige Forhold, der endnu er ukendte, men senere bekræftes af Erfaringen. — I Bru-
dene ved Solenhofen fandt man et Skiferstykke, hvori der saas Aftryk og Rester af et
højst mærkeligt Væsen, som man skulde tro kun hørte hjemme i Fantasiens Verden, —
halvt Fugl, halvt Øgle, altsaa netop en af de Overgangsformer fra Krybdyr til Fugle, hvis
Eksistens Darwin havde forudsagt. Rigtignok var
der endnu mange, som ikke vilde bøje sig og paa-
stod, at her forelaa et Bedrag; der var endogsaa
dem, der skumlede om, at det var en Krybdyr-
forstening med paaklæbede Fjer! Men efterhaan-
den svandt dog Mistanken, og da man nogle
Aar senere fluidt et nyt, Side 60 afbildet Skifer-
stykke, hvori bande Fjer og Skeletdele var langt
bedre og tydeligere bevarede, døde den sidste
Tvivl om den celebre Archæopteryx'’— O Id- eller
Øglefuglens — virkelige Eksistens i det Afsnit
afjordens Middelalder, vi kalder Juraperioden.
Dette sidst fundne Skiferstykke findes nu i
Berlins naturhistoriske Museum, hvor det op-
bevares med en lignende Pietet som den sixtin-
ske Madonna i Dresdener Galleriet. Den anden
Stentavle findes i London. Begge har de en ube-
regnelig Værdi for vort Kendskab til tidligere
Jordperioders Liv ved paa en uigendrivelig Maade
at anskueliggøre og dokumentere et af de vigtig-
ste Hovedafsnit af Dyrelivets Udviklingshistorie.
Blot et flygtigt Blik paa de velbevarede Rester
og Aftryk af Sving- og Styrefjer lader os ikke i
Tvivl om Archæopteryx’ fugleagtige Natur, me-
dens paa den anden Side en Mængde Forhold
i Skelettet tydeligt viser Krybdyrnaturen: I det
korte Næb sidder en Række spidse Tænder;
Forlemmernes eller Vingernes Fingre bærer kraftige Klør, hvorved Dyret har kunnet
klatre. Heller ikke er Mellemhaandsbenene sammenvoksede som hos Nutidens Fugle, men
derimod fri som hos Øglerne; og endelig er — for endnu at anføre blot een"slaaende
Ejendommelighed — Halen lang som hos et Firben og bærer Styrefjerene fæstede paa
Siderne, medens den hos Nutidens Fugle er stærkt forkortet, idet dens sidste Hvirvler
er smeltede sammen til det saakaldte Haleben og Styrefjerene derfor tæt sammentrængte
til en Vifte. Kort sagt: Udviklingstankens Forkæmpere kunde ikke, selv i deres dristigste
Forventninger, have haabet paa, at en smukkere Mellemform skulde aabenbare sig.
Men ogsaa fra den paafølgende Jordperiode, Kridttiden, skulde der blive fremdraget de
6*
Fig. 37. Øglefuglen (Archæopteryx) restaureret
i */3 naturlig Størrelse. Forneden et Stykke af
Halen i naturlig Størrelse.