Verdens Udviklingen
Forfatter: Vilhelm Rasmussen
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG
Sted: KØBENHAVN
Sider: 553
UDK: 5
KØBENHAVN
DET NORDISKE FORLAG
ERNST BOJESEN
1903-4
H. H. THIELES BOGTRYKKERI
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
P5S-
tes.
KRYDSNING
Egenskaber, der dels minder om Brevduers dels om
Tumleres. Men det er, som Darwin paaviste, en vanske-
lig Sag at holde Krydsnings racer rene, fordi der er saa
stor Tilbøjelighed til at falde tilbage til Stamformerne.
Endnu fjærnere Slægtninge end Dyr, der blot er af
forskellig Race, kan ogsaa krydses. Dette sker som be-
kendt i stor Maalestok med Hesten og Æslet i Sydeuropa.
Er det en Hingst og en Æselhoppe, der parres, bliver Føl-
let et Muldyr. Er det derimod en Æsel hingst og en Hoppe,
der er Forældre, bliver Føllet et Mulæsel. I begge Tilfælde
har Blandingen, Bastarden, baade nogle af Faderens og
nogle af Moderens Egenskaber men i ulige Grad. Mul-
dyret er noget mere hesteagtigt end Mulæslet.
Ved en saadan Art-Krydsning kan man imidlertid ikke
danne nogen ny Art »Hest«. Der er nemlig det ejendom-
melige, at Muldyret og Mulæslet ikke er forplantnings-
dygtige. Hingstenes Sæd er altid ufrugtbar, og Hopperne
kan kun meget sjelden befrugtes.
Skal Krydsning anvendes med Fordel i Husdyrbruget
for at danne nye Avlsdyr, maa det i Følge Darwins Op-
fattelse kun være Race-Krydsning, snarere dog Stamme-
Krydsning; det maa kun ske sjelden, og efter en Kryds-
ning er det yderlig nødvendigt med den allerstørste Omhu
at vælge sine Tillægsdyr. Ellers kan der ske Tilbagefald
i Racen; og denne kan helt ødelægges.
Ved Valget af Tillægsdyr gaar man, som det fore-
gaaende har givet Eksempler paa, ud fra, at Forældrenes
Anlæg genfindes hos deres Afkom. Er en Hingst og Hoppe
begge udmærkede Væddeløbsdyr, venter Opdrætteren, at
deres Føl ogsaa kan blive en god Væddeløbshest. Har
baade Vædder og Faar i Sachsen den forønskede Slags
Uld, anser Opdrætteren det for sandsynligt, at Faarets
Lam ogsaa bliver gode Uldfaar o. s. v.
Erfaringen viser, at denne Antagelse indtil en vis Grad
slaar til. Afkommet arver Forældrenes Anlæg, især de,
som ogsaa udmærkede Bedsteforældre, Oldeforældre o. s. v.
tilbage i Forfædrerækken. Og da baade heldige og skade-
lige Anlæg kan nedarves, er det indlysende, at der maa
461