Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
9°
VOR KLODES DYR.
Imidlertid er Takkerne udviklede hos begge Rensdyrenes Køn, der maa altsaa være en
særlig Grund til, at Hunnen hos dem har arvet et oprindelig kun hos Hannen udviklet
Kønsmærke, men denne Grund er hidtil ukendt. Man har sagt, at Takkerne hos disse Dyr
tjener til om Vinteren at skovle Sneen bort, saa de kan naa ned til de under den skjulte
Planter, men alle kyndige fortæller, at kun Forbenene bruges i dette Øjemed, saa denne
Forklaring passer ikke. Desuden fælder i alt Fald i Norge og Lapland Rentyren (Hannen)
Opsatserne i December—Januar, saa den netop i den værste Snetid vilde komme i en
slem Forlegenhed, hvis de var nødvendige til Snekastning. Renkoen (Hunnen, n. Simlen)
fælder dem derimod ganske vist først om Foraaret, og M ac C lure angiver, at paa Øerne
Nord for Amerika tabes de af alle i Maj—Juni.
Saa har man ment, at begge Køn er forsynede med Takker af Hensyn til deres stadige
Kampe mod Ulvene, og at navnlig Hunnerne bruger dem til at forsvare Kalvene med.
Uheldigvis fælder de dem netop paa den Tid, de sætter disse, saa de mangler dem, just
som de skulde bruge dem.
Nej! vi maa indrømme, at det er os ganske ubekendt, hvorfor Rensdyrenes Hunner
fremfor andre Hjortearters har Takker.
Dog, vi maa, inden vi gaar videre, give en Beskrivelse af Renen, saaledes som den
er der, hvor den endnu tumler sig i fuld Frihed. Den er omtrent af Krondyrets Størrelse
og Vægt, men synes mindre høj, hvilket navnlig beror paa, at den bærer sit Hoved lavt
og ludende. Legemet maaler i1 /2 ä 2 Meter i Længde, Højden over Skuldrene er lidt
over 1 Meter, ikke synderlig mere end over Bagparten; det er bredest bagtil og Halen
er kort. Bygningen er temmelig plump, Hals og Hoved forholdsvis korte og svære.
Mulen er bred, Næseryggen lige, Ørene temmelig lange og meget bevægelige, Øjnene
store og udtryksfulde. Geviret er mindre og svagere hos Koen end hos Tyren; saavel
dets Hovedstammer som de enkelte Takker er forholdsvis tynde, runde ved Grunden
men bredende sig ud mod Spidsen. Navnlig gælder dette om den nederste Gren, Øje-
takken. For øvrigt er det ikke saa regelmæssigt i sin Udvikling som hos de fleste andre
Hjortearter, de to Opsatser har ofte et forskelligt Antal Takker, og disse udspringer ingen-
lunde altid i samme Højde, ligesom enkelte af dem ikke sjældent mangler eller er ufuld-
komment uddannede. Det kan blive meget stort og staa langt ud til Siderne, men dets
Vægt er ikke særlig betydelig.
Haarlaget er meget tæt, navnlig hos Renerne i de egentlig arktiske Egne; det danner
en Pels paa 4—5 Centimeters Tykkelse i alt Fald om Vinteren. Farven er forskellig efter
Aarstiden. Haarene fældes om Foraaret, og de ny udvoksede, der er kortere og sidder min-
dre tæt, er graa. I Sommerens Løb vokser der flere og flere Haar frem, som alle er hvide
i Spidsen, hvorved Dyrene bliver lysere og lysere, indtil de højt mod Nord tilsidst bliver
hvide som Sneen. Længere mod Syd, i Norge f. Eks., faar de aldrig en ren hvid Farve,
men de er dog betydelig lysere om Vinteren end om Sommeren. De er altid mindre
mørktfarvede paa Under- end paa Oversiden, navnlig paa Halsen, hvis Forside bærer en
Kam eller Manke af lange, lyse Haar. Ørenes Indside er hvid, og en Haardusk paa Halen
har samme Farve.
Benene er forholdsvis lavere og sværere end vanligt hos Hjortene, og Klovene er
store, brede og plumpe; Biklovene naar til Jorden, saaledes at den Flade, hvorpaa Dyrene
træder, bliver forholdsvis stor, hvilket har Betydning for dem baade om Vinteren paa