Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
118
DE ARKTISKE DYR.
svangert Udfald; men alt i alt kan det ikke siges, at de er synderlig farlige Modstandere
for nogenledes velbevæbnede og rolige Mennesker.
Sejglivede er de ganske vist, og saarede værger de sig efter Evne, men med Nutidens
udmærkede, hurtigskydende Bagladevaaben nedlægges de dog let og uden synderlig Ri-
siko. Eskimoerne angriber dem endog uden Betænkning med deres ufuldkomne Vaaben.
Ejvind Astrup fortæller saaledes om, hvorledes indfødte Jægere af den lille Stamme,
der holder til ved Smiths Sund, jager og nedlægger dem ved Hjælp af Bue og Pil samt
en tarvelig Lanse. Til saadan Kamp skal der Mod, ja næsten Dumdristighed, og at den
kan tage en tragisk Vending for Angriberne, er ikke forunderligt.
Isbjørnens Hjem er, som vi allerede har sagt, det circumpolare Ishav og dets Kyster.
I det indre af de større Øer har den intet at gøre, og der kommer den kun rent tilfældigt,
endnu sjældnere ses den paa de til Polarhavet grænsende Fastlande med Undtagelse af
Nordamerika, hvis Kyster den ofte besøger. Til Nordrusland og Sibirien driver den un-
dertiden med Isen, men vender da ogsaa snarest muligt tilbage til sit egentlige Hjem med
den. Af og til kommer en Bjørn i Drift med en stor Isflage eller paa et Isbjærg, der fragter
den langt Syd paa, hvor den maa omkomme, naar dens Fartøj smelter, saa god en Svøm-
mer den ogsaa er. Til det nordlige Norges Kyster kommer den en Gang imellem pr. Is-
transport. Paa Islands Nordkyst gør den ofte Strandhugst, naar Pakisen lægger til der, og
den kan da finde paa at stille sin Sult paa en Ko, et Faar eller en Hest. Til Grønlands
Vestkyst naar i Reglen hvert Aar nogle faa Stykker med den Is, Polarstrømmen fører
langs Østkysten Sønden om Kap Farvel og derfra op langs de danske Kolonier i Davis-
strædet, hvor de er velkomment Bytte for de eskimoiske Jægere. Ogsaa paa Labradors
Kyster og i Hudsonsbugten ses de jævnligt, og mærkelig nok findes der et Sted uden fol-
deres egentlige Omraade, hvor de holder til stadig og i stort Antal, nemlig Øen St. Ma-
thæus paa omtrent 60 0 Bredde i Beringshavet.
Selv om Sommeren, naar Havet er aabent og Øen er dækket med en temmelig rig
Opvækst af Græs og Urter, kan man træffe dem der i Hundredvis. St. Mathæus er 35
Kilometer lang men meget smal, og Vest for den ligger Hall-Øen, der er lille og skilt fra
den ved et 5 Kilometer bredt Sund; paa dem begge har Bjørnene deres Tilhold. Elliott
slutter sin Beretning om et Besøg paa Øerne saaledes: »En gammel russisk Skildring
havde forberedt os paa at finde Bjørne der, men vi havde ikke ventet, at der skulde være
saa mange, thi vi mødte Hundreder af dem. Jeg havde nær sagt, at vi saa Bjørne her, lige
som vi længere Syd paa saa Sæl, men det vilde naturligvis være en Overdrivelse. I de ni
Dage, vi havde travlt med at opmaale denne 0, var der ikke et eneste Øjeblik, medens
vi var paa Land, uden at vi saa en eller flere Bjørne. Vi saa altid deres hvide Skikkelser
paa Afstand, men naar vi kom i Nærheden, løb de bort med vild Hurtighed. De satte da
af Sted i en slingrende Galop eller travede bort ligesom Elefanter. Enten det nu kom af, at
de var stoppede med Mad, eller det varmere Sommervejr undertrykte deres Mod, kunde
vi aldrig faa disse Dyr til at vise Modstand. Deres første og sidste Indskydelse var Flugt.
Naar vi overraskede dem, styrtede Hanner, Hunner og Unger sig som efter fælles Over-
enskomst til højre eller venstre, i enhver Retning over Bakkerne, langt, langt bort.«
»Efter at vi havde skudt et halvt Dusin, gjorde vi ikke Ende paa flere, thi vi fandt
snart, at vi havde gjort Bekendtskab med dem paa en Tid (i August Maaneds første Halv-
del), da de fældede deres Pels, og deres højtpriste, snehvide Vinterdragt var noget helt