Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
ISBJØRNEN.
119
andet end det smudsige, safranfarvede, graaagtige Haar, der fløj som Dun i Vinden, naar
vi tog i det eller rørte ved det med vore Hænder. De knurrede aldrig og udstødte heller
ikke nogen anden Lyd, naar de blev dræbte eller saarede.«
»Her paa de højeste Punkter, hvor der aldrig gror Mos, og hvor intet andet end et
fint Porfyrgrus glider og rasler under vor Fod, findes der Bjørneveje, som fører fra Hi til
Hi, eller Stenlejer, som de har dannet af det Grus, Kulden har sprængt ud i Fjældsiderne,
og hvor de gamle Bjørne-Hunner uden Tvivl føder deres Unger. Men paa den Aarstid,
vi var der, saa vi dem kun sove paa lavere Steder. De syntes at glæde sig ved at strække
sig og rulle sig over den højeste Plantevækst.«
»De sover trygt men uroligt og bevæger deres tunge For- og Bagben under Søvnen.
Naar de vil have sig en Lur, synes de at foretrække smaa græsgroede Fordybninger paa
solrige Bakkesider og langs de talrige Vandløb. Deres Veje var brede og godt udtraadte
over hele Øen. Vi kan ikke have set mindre end 250 eller 300 af disse Dyr, medens vi
var der. Engang, da vi gik i Land paa Hall-Øen, saa vi paa een Gang 16, som flygtede,
da Skibsbaaden nærmede sig.«
Hvad mon disse Hundreder af Isbjørne, der synes at have været fede og vel tilpas, har
ernæret sig af? Elliott mener, at de lever af Hvalrosser, men det er dog vist tvivlsomt,
om de er i Stand til at overvælde disse store Dyr. Nansen og andre Polarfarere mener
i alt Fald, at Bjørnen ikke tør angribe dem, men det bør dog bemærkes, at Hvalrossen er
langt mindre i Beringshavet og de nærmest tilgrænsende Strøg af Ishavet end i dettes
østlige Dele, saa det er jo muligt, at den virkelig overvældes af Isbjørnene. E. synes imid-
lertid ikke at have iagttaget noget saadant, men kun at antage det, formodentlig fordi
Hvalrossen foruden Bjørnen er det eneste større Dyr, der gaar i Land paa Øens Kyster.
Hvorledes det nu end forholder sig paa Mathæus Øen, saa jager de Isbjørne, som
lever i Ishavet, navnlig Sælerne, saa vel de mindre som de større Arter, dog nærmest
de første. Helst lurer de paa dem der, hvor de søger op paa Isens Rand for at hvile, sole
sig og sove, eller ved deres Huller. De lister sig ogsaa lydløst ind paa dem mod Vinden,
og her kommer deres hvide Dragt til Nytte ved dens Lighed med Sneens og Isens Over-
flade. Kun den sorte Snudespids kan fortande dem, de siges derfor ogsaa at dække denne
med Forlabberne, naar de kryber efter Sæl. Er de naaet nær nok til en saadan, styrter de
sig over den med et Spring, og hvis Dyret ikke i samme Nu er i Vandet, er det fortabt.
Lykkes Bjørnens Angreb ikke, kan den blive helt vild af Arrigskab, saa den brøler højt
og kaster Sneen op i Luften med Poterne, medens den lusker bort.
Ser den en Sæl ved dens Hul og mistvivler om at kunne komme den nær paa Isen,
ved den dog Raad. Den putter sig da stille ned i et andet Hul eller en Revne i Nærheden
og svømmer under Isen hen til Sælhullet, op af hvilket den pludselig dukker til Rædsel
og Undergang for det ulykkelige Kræ. Ogsaa i Vandet skal den kunne overraske og
dræbe Sælen, idet den svømmer hen under den og angriber den nedenfra.
Fisk fanger den svømmende og gribende dem i deres eget Element, det bedste Bevis
paa dens overordentlige Færdighed og Hurtighed i Svømning. Maaske er det af store Fisk
og af de mange Sæler, Beringshavet huser, at Bjørnene paa Mathæus Øen ernærer sig
om Sommeren, snarere end af Hvalrosserne. Skønt Beboerne af Sibiriens I undraer, der
om Sommeren besøger Ishavskysterne, paastaar rigtignok, at den der angriber og dræber
unge Hvalrosser.