Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
120
DE ARKTISKE DYR.
Linddyr eiterstræber den i Almindelighed ikke, men hvor den kan komme over en
Ren, en Ko, et Faar eller en Fugl, forsmaar den dem ingenlunde. Den skal ogsaa holde
af Æg og plyndre Søfuglenes Reder, hvor de findes i Kolonier, der er tilgængelige fol-
den, ligesom den ikke forsmaar Aadsler. Nogen Kostforagter er den overhovedet ikke,
isæi om Vinteren, da Smalhans ofte er Kok for den længere end just behageligt. Det
er næsten ufatteligt, hvorledes den bjærger Føden, medens den i den strengeste Vinter-
tid strejfer ensom eller med Unger om paa det tilfrosne Hav, hvorfra Sælerne er for-
svundne. Den opsøger Revner og aabne Steder, hvor den kan haabe endnu at finde
Bytte, og den lokkes let til indefrosne Skibe eller til overvintrende Polarfareres Hytter.
Her søger den at bemægtige sig alt, hvad der blot kan se ud som spiseligt, selv Klæder
o.l. gør den agtværdige Forsøg paa at sluge. Kane siger, at Isbjørnene syntes særlig
slikne efter Sejldug og at de engang aad et amerikansk Flag for ham. Nogle vandtætte
Gummifrakker maatte de derimod opgive efter at have tygget dem til haarde Klumper.
De fleste af de Bjørne, Nan sen og andre skød om Vinteren, havde imidlertid ganske
tomme Maver.
I de gode Sommermaaneder trives den storartet, og det flere Tommer tykke Fedtlag,
hvormed den i dem belægger sine Ribben, tærer den paa i Suitetiden. Vintersøvn kender
den intet til, noget Hi som Regel næppe heller. Dog synes det, at Hunnen graver sig en
Hule i en eller anden stor Snedrive, i Land tæt ved Kysten eller ude paa Isen, hvor den
føder sine Unger, oftest 2 i Tallet. I alt Fald har enkelte Polarfarere truffet den i saadanne
Snehuler, som de har antaget for et Hi, saaledes Kane i Grønland samt Payer og
Jackson ved Frants Josephs Land. Parringstiden falder i Juli, og Ungerne fødes til Ver-
den midtvinteis, men Moderen opholder sig næppe saa længe i Hulen med dem, som
man tidligere antog, thi hun træffes med smaa Unger allerede tidligt paa Foraaret eller
sent paa Vinteren, strejfende med dem ud over Havisen.
Hun elsker Ungerne højt, og det er rørende at se, hvorledes hun, ofte selv saaret,
søger at beskytte dem, dække dem mod Skud med sit eget Legeme og opmuntre dem
til Flugt. De smaa er nysgerrige og vil gerne se sig mætte paa Menneskene, disse i deres
Øjne saa kuriøse Skabninger, eller lege med Hundene. Men Moderen puffer dem frem
foran sig, venter paa dem, stiller sig mellem dem og deres Fjender og stræber paa enhver
Maade at faa dem af Sted med saa lidt Fare for dem som muligt. Dræbes en af dem i hen-
des Paasyn, synes hun ikke ret at ville eller kunne forstaa, at den er død. Hun søger at
rejse den op, at stimulere den til Flugt, at faa den til at patte eller til at æde Kødstu 111 per,
hun lægger foran den. Er hun endelig overbevist om, at den er død, forlader hun enten
modstræbende Stedet eller vender sig mod Drabsmændene, der i saa Fald skal vare eller
forsvare sig vel, thi hun er da ikke at spøge med.
Dræbes Moderen, har Ungerne heller ikke Forstaaelse heraf. De vil lege med hende,
og kan ikke fatte, hvorfor hun ligger ubevægelig hen, de vil patte hende, og kan ikke for-
staa, at Kilden er udtørret. De forlader ikke hendes Lig, men følger med, naar det trans-
porteres bort, og tvinger derved ofte Jægerne til at dræbe eller fange dem. Paa den anden
Side nævner Nan sen ogsaa et Eksempel paa, at Bjørneunger har ædt Maven af deres
dræbte og opskaarne Moder, formodentlig lokkede dertil ved dens Indhold af Spæk. For
øvrigt blev de kannibalske Smaafyre dræbte af en fremmed Bjørn Natten efter, uden at