Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
136
DE ARKTISKE DYR.
dykker i samme Nu, det mærker den hvasse Od i sin Ryg eller Side. Da gælder det, at
Linen ligger rigtig opskudt bag Fangeren og kastes ud øjeblikkelig med samt Blæren, thi
kommer den i Uorden, kan Dyret let kæntre Kajakken. Er alt i Orden, løber Linen rask
ud, og Blæren viser, hvad Vej Byttet tager. Naar Sælen kommer op for at aande, skal
den dræbes med Lansen, men Jagten bliver ofte lang, inden dette lykkes.
Ogsaa paa Isen drives Jagten, idet Fangeren lurer ved Aandehullerne for at jage Dyret
en Harpun i Snuden, naar denne viser sig, eller han lister sig ind paa det, medens det
hviler ved Kanten af Vaagerne. Grønlænderen laver sig en lille Slæde, der fortil forsynes
med et firkantet, bredt Forhæng, i hvis Midte er lavet en Slidse, stor nok til at stikke
Bøssepiben igennem og tage Sigte. Glidende paa Maven skyder han den frem foran sig
hen imod de paa Isen liggende Dyr, der ikke let faar Øje paa den, da det hvide Sejl i Farve
falder sammen med Omgivelserne. Er han paa godt Skudhold, knalder han løs, men det
gælder da at ramme i Hovedet, thi dræbes Dyret ikke øjeblikkeligt, gaar det til Søs og til
Bunds og er tabt. Ogsaa i stærke Garn fanges en Del Sælerj de grønlandske Fjorde.
Fig. 69. DerTspættede Sæl.
Eskimoerne benytter saa at sige alt af Dyrene. Skindet beredes til Klæder, Betræk til
Skindbaade og Teltskind, Spækket spises og bruges til Opvarmning, Kødet er deres vig-
tigste Fødeemne, Blodet fortæres raat eller kogt, af Mavesæk og Tarme laves vandtætte
Klæder, Rygsenerne giver Sytraad, Knoglerne brugtes i alt Fald tidligere til Redskaber,
Urinblæren tørres og oppustes til Fangeblære. Selv de ufødte, af Mødrene udskaarne Fo-
stre har Værdi, de yder et fint, til Pynt højt skattet Pelsværk.
De indfødtes Jagt indskrænkede dog ikke Sælernes Antal i nogen mærkbar Grad, først
Europæernes og Amerikanernes i Aarhundreder drevne Storfangst har bevirket en be-
tydelig Aftagen af dem. Deres Formering er ikke stærk, de føder kun een, sjælden to
Unger ad Gangen. De fleste Arters Unger kommer til Verden i en Ulddragt, der gør dem
uskikkede til at leve i Vandet de første 3 Uger af deres Liv. I den Tid passes de med
Omhu af Moderen og forsvares om fornødent af hende. Hendes stærkt fedtholdige, hvide,
flødelignende Mælk, der afsondres af to, paa Brystet siddende Mælkekirtler, gør hurtigt
Ungerne store og fede, saa de bliver i Stand til at søge til Havs og ernære sig selv. I den
første Tid, efter at de er overladte til dem selv, afmagrer de betydeligt, saa de efter nogle
Ugers Forløb vejer langt mindre, end da Moderen forlod dem. Hun'parrer sig igen, synes
det, snart efter Nedkomsten, der finder Sted om Foraaret.