Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
146
DE ARKTISKE DYR.
En almengyldig Fremstilling af Hvalernes Liv kan kun gives i store Træk, i Enkelt-
heder former det sig forskelligt for de forskellige Gruppers Vedkommende. Fælles for
dem alle er det bestandige Liv i Vandet, ingen af dem kommer nogen Sinde godvillig op
paa Landjorden. Som lungeaandende Dyr maa de naturligvis af og til op til Vandets
Overflade for at aande, men de kan dog holde forbavsende længe ud uden Lufttilførsel,
hvilket navnlig er af Betydning for de Arter, der lever i polare Have, hvis Is ellers vilde
kunne lægge dem uovervindelige Hindringer i Vejen for deres Bevægelser.
Alle lever de af dyrisk Føde, efterstræbende snart mindre Dyr af deres egen Orden,
Sæler og store Fisk, snart i Stimer gaaende Smaafisk (Sild, Lodder o. s. v.) eller, og det
netop for de største Arters Vedkommende, forholdsvis meget smaa Krebs og Bløddyr.
Nogle er »pelagiske«, hvilket betyder, at de opholder sig ude i de store Verdenshave,
skyende mindre Farvande, medens andre netop søger ind i saadanne i alt Fald til visse
Tider. Mange Arter foretager mere eller mindre regelmæssige Vandringer, navnlig for at
opsøge Steder med rig Tilgang af Føde.
Som Regel føder Hvalen kun een Unge ad Gangen, de største Arter vistnok med Aars
Mellemrum, men man ved for øvrigt kun daarlig Besked med Forplantningsforholdene,
navnlig for de store Formers Vedkommende. I Brunsttiden gribes ogsaa disse mægtige,
ellers i Reglen temmelig indolente Dyrs Hanner'af en stærk Ophidselse, og vældige Kampe
udfægtes af dem under Støn og hæse Brøl. Skønt Hvalernes Strubehoved mangler Stemme-
baand, er det nemlig sikkert nok, at mange af dem er i Stand til at frembringe endog meget
stærke, ved Luftens Udstødning dannede Lyd.
Hunnerne er meget omhyggelige for deres Afkom, de leger med det og beskytter det
efter bedste Evne lydende den samme Naturdrift, som gør saa mange andre Dyrs Hun-
ner til kærlige og opofrende Mødre.
Jagten paa Hvaler drives mangesteds og i stor Maalestok baade af Naturfolk og af
civiliserede Nationer. Eskimoerne efterstræber saaledes navnlig nogle af de mindre Arter,
som de harpunerer for at benytte deres Kød og Spæk til Føde, og fra Europa og Amerika
udsendes hvert Aar talrige Hvalfangerskibe baade til sydlige og nordlige Farvande. Des-
uden er der flere Steder blevet drevet en lokal Fangst af ikke ringe Betydning, som Svend
Foyens i det nordlige Ishav, udgaaende fra Norges nordlige Kystbyer, Færingernes Grinde-
fangst og Marsvinfangsten ved Middelfart, som nu er ophørt. For Tiden drives der en
betydelig Storfangst ogsaa fra Etablissementer paa Island og Færøerne.
I de arktiske Have forekommer baade Tand- og Bardehvaler. De første har en mere
eller mindre fuldstændig Tandbesætning og kendes desuden paa, at deres Næsebor er for-
enede til een, i Reglen langt bagud paa Hovedet siddende Spalte. De »blæser« altsaa en
enkelt Straale.
Til Tandhvalerne hører Hvid hvalen eller Hvidfisken (.Delphinapterus leueas) et
indtil 6 M. langt, temmelig plumpt bygget Dyr med et cylindrisk, fortil brat afskaaret Ho-
ved. Fortil paa Panden har det halvmaaneformede Blæsehul Plads, medens Øjnene er
stillede temmelig højt. Den mangler Rygfinne, har korte, kluntede Luffer og en meter-
bred, dybt kløftet Halefinne. Mest iøjnefaldende er dens klare, hvidgule Farve, der hos
smaa Unger dog er mørkere, graablaa. Hvidfisken er vistnok circumpolar, skønt Op-
givelserne herom er noget vaklende; særlig almindelig er den i de grønlandske Farvande,