Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
MA AGERNE. I 83
Fart, Tyngdekraften gav dens Legem under Bevægelsen nedad, fører den endnu et Stykke
frem gennem Luften.
Fuglenes gaadefulde Kredsen højt oppe overjorden maa forklares ved en snild Benyt-
telse af Luftstrømme til at løfte og Faldhastighed til at drive frem, medens Vingernes
Muskelkraft spares eller kun bruges til med lange Mellemrum ved Hjælp af et Par enkelte
Slag at give Legemet en vis Fart, der økonomisk udnyttet rækker langt.
Se, hvorledes den lette Flyver forstaar at holde sig nøjagtig paa samme Plet i Luften
under korte, raske Vingeslag, der minder om vor Træden Vande, og hvorledes den med
en pludselig Kolbøtte slutter Vingerne tæt til Kroppen og styrter sig i Søen, aldrig for-
fejlende Fødebiden, den har faaet Øje paa. Hvor er dens Synskraft ikke beundringsvær-
dig, den som sætter den i Stand til midt i Damperens hvidt skummende Kølvand at op-
dage den udkastede Stump hvide Franskbrødskrumme, og hvor let vugges ikke dens fine
Legem, naar den træt af at flyve eller for at fortære en Bid i Ro og Mag sætter sig paa
Vandet og lader sig vippe af Bølgerne. Man forstaar, at den kun behøver at vende Hoved
under Vinge for at kunne hengive sig til den tryggeste Søvn.
Ikke mange Fugle er i en vis Forstand fuldkomnere Havfugle end Maagerne, trods
det, at disse i Virkeligheden kun svømmer maadeligt og dykker slet. Men deres udhol-
dende Flyvedygtighed i Forbindelse med deres Evne til at kunne udhvile sig selv paa et
oprørt Hav tillader dem at holde sig borte fra Landet Dage og Uger igennem, ja strengt
taget skulde man synes, at visse Arter af dem egentlig kun behøver Land for der at bygge
Rede og yngle.
De ruger enkeltvis eller i større Kolonier, som i Høj norden oftest søger til Fugle-
bj ærgene, hvor deres Skarer da træffes enten alene eller blandede med andre ynglen de
Fuglearter. Andetsteds indretter de sig Reder i stor Mængde mellem Sten eller tottede
Strand vækster paa ensomme, lave Holme eller udbredte Strandsletter. De gør ikke meget
ud af Redebygningen, kun noget tørt Græs samler de i en sid Fordybning eller lidt Tang,
over hvilket de breder nogle faa Dun. Æggene er 2 til 3 i Tal, store, tykskallede, smudsig
grønlige, graa- og sortplettede; de falder forbavsende godt sammen med Redens Farve,
og er meget vanskelige at faa Øje paa.
De ruges i 3—4 Uger af Han og Hun i Forening, og Ungerne kommer varmt dun-
klædte til Verden. Hvor Reden ikke ligger paa bratte Klipper, forlader Afkommet den
snart for at kravle om mellem Strandens Sten og Græstotter; derimod indlader Ungerne
sig ikke gerne paa at gaa i Vandet, inden deres Dækfjer er nogenledes udviklede. De
gamle passer omhyggeligt paa dem og viser stor Uro, naar man nærmer sig dem, de slaar
ned efter en under ængstelige Skrig, saa Vingerne næsten basker en om Ørene.
Ungerne trykker sig, naar man kommer dem nær, ind imod en Sten, en Sandtue eller
en Græstot, og er da vanskelige nok at faa Øje paa, saa grangiveligt ligner de en lys Strand-
sten med Pletter af mørkt Lav. Mere end een Gang, naar vi har besøgt en Maagekoloni,
har vi forbavset betragtet denne Beskyttelseslighed, der er saa fuldkommen, som vel
tænkeligt. Vore Billeder Side 182 giver kun en svag Forestilling om, hvor vanskeligt det
ude i den fri Natur kan være at skelne en Maage- eller Terneunge fra Jordbund og
Omgivelser. Har man imidlertid faaet en af dem kigget ud og skræmmet op, vralter den
af Sted i et latterligt Trav under ængstelig Skrigen, der straks besvares af de gamle. Kil-
dende over sine egne Ben og baskende klodset med de halvnøgne Vinger piler den af,