Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
202
DE ARKTISKE DYR.
Fig. 116. Lunder.
Larm, der bliver stærkere og stærkere, alt som Baaden nærmer sig Maalet. Allerede fra
det fjerne ser man, hvorledes Fjældet omsværmes af Fugle i Titusindvis; paa Afstand ta-
ger det sig ud, som var det omgivet af mørke Røgskyer, kommer man nærmere, bliver
Skyerne til store Hobe af smaa, mørke Punkter, er man tæt ved det, kan det se ud, som
strakte der sig et Skraatag fra Fjældets højere Dele ned til Havets Overflade dannet af de
til og fra flyvende Fugle. Mange af disse, saasom Lomvier og Tejster, har for Vane at
styrte sig skrant ned i Vandet fra Fjældet, næsten uden at bevæge Vingerne, det er der-
ved, det mærkelige Fænomen fremkommer.
Løsner man et Skud, kommer der Røre i Fuglemasserne; under øredøvende Skrig og
tordenlignende Vingesus rejser sig Tusinder i tætte Sværme, for en kort Tid at omflagre
Fjældet. Men de falder dog snart til Ro igen. Ganske anderledes virker det, naar en Falk
eller en Havørn nær-
mer sig, saa søger alle
de, der kan bruge Vin-
gerne, til Havs, kun
Lunderne forholder
sig rolige i deres sikre
Huler. Hvor tæt Fug-
lene kan sværme om
et saadant Fjæld för-
staas maaske bedst,
naar man hører, hvad
Holbøll fortæller,
nemlig at han har set
i2Tejster blive dræbte
i eet Skud og med een
Hvor mange og
hvilke Arter, der ruger
sammen paa et saadant
Fjæld, er højst forskelligt, alt efter dets Beliggenhed højere mod Nord eller længere mod
Syd, og efter dets naturlige Beskaffenhed. Tatteratter og Alkekonger befolker hver for
sig undertiden næsten alene Fuglebjærge, men det almindelige er dog, at flere Arter deler
Pladsen mellem sig.
Øverst har da Lunden gravet sig Huler i Hundred- og Tusindtal ind under Grøn-
sværen, oven paa hvilken Svartbagmaagen (n. Havmaagen) har anbragt sin simple Rede.
Paa Fjældets højeste Afsatser ruger den graa Havmaage (n. Store Graamaage), under dens
Kolonier træffes Tejster, Alker og Lomvier i store Masser, ikke blandede mellem hin-
anden, men holdende sammen hver Art for sig i sluttede Bygder. Ogsaa her har Lunden,
overalt hvor Huler eller Revner indbyder dertil, bosat sig, og længere nede i Uren myl-
drer det med Tatteratter, Alkekonger og maaske Skarver. Man vil forstaå, hvilket Tohu-
vabohu der maa være mellem alle disse Fugle, der ikke just altid er fredelige, men jævn-
lig slaas og kives om Redepladser og meget andet.
For saa vidt Fuglebjærgene paa nogen Maade er tilgængelige for Mennesker, udgør