Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
HARERNE.
249
Vi gaar derfor over til en anden Gnaverslægt, Harerne. Da vi omtalte Polarharen,
nævnede vi, at dens Artsenhed med Skandinaviens og de mellemeuropæiske Højbjærges
Graa hare (Lepus timidus) hævdes fra flere Sider. Der kan heller ikke ret vel tvivles om,
at de to Dyr, om der end kan paavises visse Forskelligheder imellem dem, er overordentlig
nær beslægtede og kun at betragte som Underarter. Saaledes som den kendes fra Norge
og Sverrig, hvilket sidste Land den bebor helt ned i Skaane, nærmer Graaharen sig i
Levevis saa stærkt til vor indenlandske Hare (JL. europæus), at vi, naar vi skildrer denne,
kan spare os en udførlig Omtale af hin. Vi vil kun nævne, at Graaharen kendes fra vor
ved sin graa Farve, der i Højbjærgene og langt mod Nord skifter til hvidt om Vinteren,
ved sin noget betyde-
ligere Størrelse, sit me-
re runde Hoved, kor-
tere Øren og længere
Bagløb.
Den europæiske
Lavlandshare er paa
Ryggen mørkere eller
lysere graa- eller gul-
brun, med sorte Øre-
spidser og en stor sort
Plet paa Ørenes Ud-
side; den lille Hale er
sort ovenpaa, hvid paa
Undersiden, Hage,
Hals, Bryst, Bug, og
Laarenes Indside er li-
geledes hvide, de øv-
rige Dele af Benene
har Ryggens Farve.
Undersidens hvidt
strækker sig noget op Fig. 139. Harer,
paa Kroppens Sidedele
og gaar her jævnt over i Oversidens mørkere Farve. I Hovedsagen er Dyret altsaa farvet
paa samme Vis som.mange andre Pattedyr og Fugle, idet det er mørkere paa Over-, lysere
paa Undersiden. Denne Farvefordeling har en aldeles bestemt Betydning, idet den hjæl-
per til at gøre Dyrene mindre iøjnefaldende ude i Natuien.
Man siger med Rette, at Dyrenes I arver i mange 1 ilfælde hjælpel til at skjule dem,
og enhver, der har set en Hare i Sædet, ved ogsaa, hvor vanskelig den ei at faa Øje paa,
og hvor godt dens Rygs Farve falder sammen med Omgivelserne. At den hvide Under-
side spiller en Rolle i saa Henseende turde være mindre kendt, det ei da ogsaa føist nylig
blevet demonstreret af en engelsk Kunstmaler med et skarpt Øje foi baivei og deies Be-
tydning. Han lavede nogle dyrekroplignende Figurer af 1 ræ, malede en Del af dem helt
mørke, andre mørke ovenpaa og hvide paa Undersiden men saaledes, at Faiveine gik
jævnt over i hinanden. Derpaa stillede han dem op ude i Maiken paa 4 1 inde, og det \istc
Vor Klodss Dyr. 3®