Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
262
DE PALÆARKTISKE DYR.
De maa da lukkes inde og bliver snart til de lade, dvaske Skabninger, Bjørne i Bur regel-
mæssigt er.
Ude i Skoven og Ødemarken følger Ungerne Moderen, til denne sætter et nyt Kuld i
Verden, saa jager hun dem fra sig med drøje Lussinger, dem hun ogsaa under deres Op-
dragelse uddeler med gavmild Lab, hvor kærlig og øm hun for Resten er over for dem.
I Rusland siges det dog, at man ofte møder en Hunbjørn, ledsaget foruden af sit yngste
Kuld Unger, af en halvvoksen Ungbjørn af et ældre Kuld, altid en Han, som Bønderne
kalder »Barnepige«. De paastaar, at den skal passe sine yngre Søskende og at der vanker
ordentlig Tamp, naar Moderen opdager, at den i ungdommelig Letsindighed glemmer
sine Pligter.
I 5 Aars Alderen er Bjørnen udvokset og forplantningsdygtig, den er nu bleven til
det tilsyneladende dovne, godmodige, plumpe Dyr, den almindelige Mening dømmer den
at være. Det er i Virkeligheden meget vanskeligt at danne sig en begrundet Mening om
et vildt, af Mennesker upaavirket Dyrs Karakter. Man er vistnok i Reglen for tilbøjelig til
at gaa efter det umiddelbare Indtryk, det ydre og Maaden, hvorpaa Dyret fører sig, gør.
Godmodig er Bjørnen vist egentlig ikke, om den end er mindre vild og blodtørstig end
de fleste andre Rovdyr; en simpel Følge af dens overvejende Plantekost. Fejg er den der-
imod, og maaske er denne Egenskab bleven forvekslet med Godmodighed.
Naar, for at nævne et Eksempel, en Bjørn, hvad vitterlig skete for nogle Aar siden
paa en Sæter oppe ved Gudbrandsdalen, lader sig jage bort fra Fjøset af en enlig Sæter-
pige, som truer den med en Kæp eller en Slev, saa er det næppe et Udslag af Godmodig-
hed, Højmodighed eller Galanteri over for det smukke Køn. Det er langt snarere en
Følge af Fejghed, af Frygt for Mennesket og af Mangel paa Evne til at bedømme Modstan-
derens Farlighed. Optræder en Bjørn tilsyneladende modigt eller frækt over for Menne-
sker, er det kun, hvor den ustraffet gentagne Gange har gjort sig skyldig i nærgaaende
Rov. Den har derved mistet Respekten og tror sig sikker; det avler Uforskammethed selv
hos et Dyr.
Egentlig farlig kan en Bjørn ikke siges at være. I 9 af 10 Tilfælde vil den søge at luske
uset bort, hvis den møder Mennesker paa sin Vej, og selv om den af en eller anden Grund
ikke gør saa, angriber den ikke usaaret eller utirret. Lader man den i Ro og passer sig
selv, gør den det samme. At den saaret, eller naar den har Unger og tror disse i Fare,
gaar løs paa en Modstander, er sikkert nok, men selv i saa Tilfælde er den ikke farlig for
en rolig, nogenledes vel bevæbnet Mand.
I vor Tid, da langt-, sikkert- og hurtigtskydende Bøsser med stor dræbende Evne i Al-
mindelighed anvendes til Bjørnejagt, tør denne vist betragtes som temmelig ufarlig, forud-
sat at det ikke er en letsindig Klodrian, der har indladt sig paa den. Har Jægerne en eller
et Par gode Bjørnehunde med, som kan hendrage det tirrede eller anskudte Dyrs Op-
mærksomhed og Vrede paa sig, er det saa meget des bedre, der bliver da Lejlighed til at
lade og fyre flere Gange. De fleste Bjørne nedlægges vistnok, i alt Fald i Norge, Sverrig
og Rusland, om Vinteren, idet de drives ud af Hiet og skydes ned. En temmelig alminde-
lig Maade at tjene en rund Sum paa i bjørnerige Egne er at opspore en Bjørn i dens Hi,
indringe dette og afsætte den næsten sikre Chance til den højstbydende Velhaver, som
har Lyst til at dræbe Dyret og derved vinde Navn som stor Nimrod.
Det Stykke Skov, i hvilket Hiet findes, omringes da, efter at man har overbevist sig