Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
kWt'IWKr
DE PALÆARKTISKE DYR.
2Ö0
Flok, angriber de ogsaa enlige Bisoner, ligesom de ikke skaaner selv de største Husdyr.
Mennesker anfalder de i Reglen kun, naar de om Vinteren er stærkt plagede af Sult.
De vandrer da ned fra Bjærgene og ud fra de store Skove og strejfer vidt ud over Lan-
dene, ofte langt uden for deres almindelige Udbredningskreds. Træffer en Ulveflok paa
disse Strejftog et enligt Menneske, falder den over det og gør det snart af med det; en
Flok kan ogsaa, f. Eks. i Rusland og Sibirien forfølge en Slæde milevidt og omsider naa
at dræbe bande Hestene og Passagererne. Børn og Kvinder angriber en sulten Ulv, selv
om den er ene, og det siges, at enkelte Ulve kan faa Smag for Menneskekød, saa de
bliver til en fuldstændig Landeplage. I Rusland dræbte Ulvene Aar 1875 ikke mindre end
191 Mennesker.
Med Hundene ligger Ulven i stadig Kamp, hvilket dog ikke forhindrer den fra at
parre sig med dem, naar Lejlighed gives. Af saadanne Forbindelser fremkommer kraftige,
leve- og forplantningsdygtige Bastarder, og adskillige Naturfolk, sibiriske Stammer f. Eks.
og Indianerne, søger at begunstige Krydsning al deres Tamhunde med Ulve for at gøre
Racen kraftigere og mere modig.
Ulven er overalt baade hadet og frygtet. Dens Vildhed, Lumskhed og Blodtørst gør
dette fuldt berettiget og forklarer, at den er forfulgt og søges udryddet. Naar en Flok Ulve
viser sig paa en Egn, hvor de ellers ikke har hjemme, fremkalder deres Røverier og deres
langtrukne, melankolske Hyl ofte en ligefrem Panik og alt bliver opbudt for snarest mu-
ligt at faa dem tilintetgjorte eller forjagede.
Ulven skydes paa Klapjagter eller fra et Skjulested i Nærheden af et udlagt Aadsel,
thi ogsaa saadanne æder den begærligt, den fanges i Faldgruber — Ulvegravene — og i
stærke Sakse og endelig forgiftes den med Stryknin, der anbringes i Kødstykker eller døde
Dyr, som lægges paa dens Vej. Den sidste Metode er ikke den mindst virksomme. I
civiliserede Lande er der udsat høje Præmier for hver dræbt Ulv, ung som gammel, men
det turde maaske være et Spørgsmaal, om der udrettes noget særligt derved. Tallene fra
Frankrig kunde tyde paa, at professionelle Ulvejægere skaaner Hunnerne, for ikke at slagte
Gaasen, der lægger Guldæggene, og det samme ymtes der om andetsteds fra ogsaa.
Ulvens Skind yder, naar den dræbes i den rette Aarstid, et fortrinligt, varmt og smukt
Pelsværk af ikke ringe Værdi; der kommer aarligt et stort Antal i Handelen.
Beslægtede med Ulvene er Sjak alerne, af hvilke en Art (Canis aureus) forekommer
i den palæarktiske Region, fra Indien mod Vest til Middelhavet og derfra videre gennem
hele Nordafrika og paa Balkan halvøen til ind i Dal m arien. Den har Ulvens og andre ægte
Hundes runde Pupil og staar i Størrelse mellem den og Ræven. Dens hele Længde er
1 M., hvoraf omtrent 1j3 kommer paa Halen, dens Højde over Forbenene M. eller lidt
mindre. I Udseende minder den om Ulven, dog er dens Snude spidsere og dens Øren
kortere; den er høj benet og slank, men dog kraftigt bygget, og dens lange Hale er smukt
og fyldigt busket. Af Farve er den paa Oversiden brun- eller graagul, med mere sort
Anstrøg ned mod Siderne, men selve disse, Halsens Underside og Lemmerne er rødlige.
Bugen er hvidgul ligesom Struben; Brystet er rødgult.
Sjakalen er fejg og lumsk og spiller, hvor den forekommer, samme Rolle i folke-
fantasien, Sagnene og Dyrefablerne som Ræven hos os. Den antages for at være ligesaa
snedig, lige saa kløgtig og lige saa næsvis som Mikkel Ræv, hvem den endogsaa overgaar
i Påtrængenhed og uforskammet Frækhed. Om Dagen mærker man ikke meget til den,