Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
394
DE PALÆARKTISKE DYR.
Tager man et Firben i Haanden, ser man, hvorledes det lille, ængstede Dyr aander
hurtigt, idet det suger Luften ind gennem de fine Næsebor og vrider det smidige Legeme
for at undslippe den fængslende Haand. Man maa tage blidt paa det, thi ellers risikerer
man, at Halen brækker af, tilsyneladende uden at det volder Dyret Smerte. Denne Halens
Skørhed er fælles for mange Øgler, den redder vistnok ofte deres Liv i et farligt Øjeblik,
og paa Tabet bøder den Evne, deres Organisation er i Besiddelse af, til at erstatte det
mistede Lem ved Nydannelse. Undertiden sker det endog, at der vokser indtil 4 nye Ha-
ler ud i den mistedes Sted.
Tidlig paa Foraaret, naar den varmende Sol har tøet Jorden op og de første grønne
Spirer skyder af Mulde, vaagner Firbenene af deres lange Vinterdvale. De udsøger sig da
Steder, hvor de i Middagsstunden rigtig kan lade sig gennembage af Solen: en Træstub,
en Sten, en sydvendt Grøftevold o. 1. Hvert har sit Ynglested, som det stadigt vender til-
bage til, og stedbundne, som de er, indlader de sig i det hele ikke paa at strejfe om eller
fjerne sig fra den nærmeste Omegn omkring den Plet, paa hvilken de først saa Dagens
Lys. Snart vaagner Parringsdriften, og det er en hel Komedie at iagttage Hannerne, naar
de gaar paa Frierfødder. De er da ingenlunde »koldblodede«, men tvært imod overordent-
lig iltre, og de slaas som føre Karle. Unge og smaa, endnu i Livet uprøvede Hanfirben
undflyr i Reglen deres større og kraftigere Medbejlere, men disse styrter efter dem og
bider sig, hvis de indhenter dem, fast i dem, ofte kun for at beholde Flygtningens afbræk-
kede Hale i Munden. Kommer en Hun i Nærheden af en opildnet og sejrrig Han, nær-
mer denne sig hende i en løjerlig Positur; han hæver Kroppen højt paa strakte Ben, og
med Halen krummet i en opadvendt Bue gaar han nogle Gange rundt om hende og
gør sig lækker paa sin Vis, til hun ikke kan modstaa.
Om noget Samliv mellem Kønnene er der ikke Tale; de parrer sig i Flæng, een Han
med flere Hunner og omvendt, og efter Parringstidens Ophør bryder de sig ikke i mindste
Maade om hinanden. Sommeren igennem lever hver for sig, paa Jagt efter Insekter, naar
Dagene er sollyse og varme, i Ro i sine Tilflugtssteder, naar de er raakolde og regnfulde.
Ud paa Efteraaret ses de sjældnere og sjældnere, men varme Dage lokker dem dog frem
endnu i Oktober Maaned, og først naar Frosten indtræder, søger de til et godt beskyttet
Sted: dybt inde mellem Stenene i et Dige, i et frønnet Træs hule Indre, i et eller andet
dybtgaaende Jordhul kan man finde dem om Vinteren henfaldne i Dvale, af hvilken kun
Varme kan vække dem. Højt mod Nord og til Vejrs paa Bjærgene sover de næsten tre
Fjerdedele af Aaret bort.
Hos os og i det øvrige Norden lever kun to Arter Firben, det æglægge n de (Lacerta
agilis) og det levende føden de (Z. vivipara). Det første bliver indtil 20 Ctm. langt,
hvoraf godt Halvdelen gaar paa Halen. Dets Grundfarve er brun, hos Hannen med et
grønligt Skæf paa Ryggen, og ned langs dennes Midtlinie saavel som paa Siderne findes
et Antal mørke Pletter med hvidt Midtpunkt ordnede i Længderækker. Kløerne paa For-
poternes Tæer er 3 Gange saa lange som de paa Bagpoternes. I Juni lægger Hunnen
omtrent en halv Snes smaa, aflange, brunlige Æg paa et solvarmt Sted mellem gammelt,
fugtigt Løv, i Sand o. 1. Paa ;—6 Uger udklækkes de ved Solvarmen, og de Unger, som
da smutter af Æghylsteret, er endnu ganske smaa, men ellers lig Forældrene, vævre og
bevægelige og fuldt i Stand til at klare sig selv uden Hjælp fra deres Ophavs Side.
Det leven defød en deFirben bliver ikke over 1;—16 Ctm. langt og er mere slankt