Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
HUGORMEN.
403
krybdyrkyndig Forsker Erber (citeret af Brehm), at han engang i Dalmatien iagttog et
c. 1V3 M. langt Eksemplar, som 7 Gange i Træk gennem en Tagrende banede sig Vej
til et Kloster, for hver Gang at vende tilbage med et Hønseæg i Munden. Den sank Æg-
gene hele og knuste dem derpaa i sin Fordøjelseskanal ved at slynge sig om et ungt Træ
og presse Legemet fast ind mod dette. En ret snild Maade at sikre sig hele Æggets Ind-
hold paal
Pilsnogen (Zamenes acantistes) hedder en højst ir/2 M. lang, Middelhavslandene be-
boende Snogeart, som mærkeligt nok ofte angriber, endog utirret, Mennesker under Hvis-
len og Hvæsen og med vidt opspærret Gab. Som Følge heraf er den frygtet og hadet,
skønt den hverken er giftig eller paa anden Maade farlig.
Hver den, der har færdedes noget i Naturen, kender vor eneste Giftslange, den ikke
uden Grund saa frygtede Hugorm (Vipera berus). Dens Gift er meget virksom, og man
har adskillige Eksempler paa, at selv voksne Mennesker er bukkede under for Følgerne
af dens Bid trods rettidig anvendt og sagkyndig Hjælp. Men har man Øjnene med sig, og
er man nogenlunde forsigtig, behøver man ikke at frygte for at færdes, selv hvor den er
almindelig, ligesom man ogsaa kan baade fange og haandtere den uden større Fare.
Dens Størrelse er ikke betydelig, en Hugorm paa 70 Ctm. er allerede stor, og det er
kun Hunnen, der bliver saa lang, Hannen maaler sjældent over nogle og tres Ctm.
Farven er overordentlig varierende, fra det lyseste gulbrunt til næsten sort, men altid
bærer Hugormen sit Kainsmærke: den mørke Sik-Sakstribe hen ad Ryggen. Selv paa
»sorte« Eksemplarer træder den ret tydeligt frem. Hovedet har den hos Giftslangerne sæd-
vanlige Form: det er but tilspidset fortil, bredt afrundet bagtil, hvor de store Giftkirtler
ligger. Aabner man dens Gab, bliver man de to store, fortil i Overkæben siddende, let
krummede, tynde og sylspidse Gifttænder var. Disse er gennemborede af en fin Kanal,
der udmunder paa den konvekse Forside, tæt nede mod Spidsen. Den er dannet af en
Fure paa Tanden, som er aaben hos Giftsnogene, men som hos Hugormene er overgroet
af Tandmassen. Ved Tandens Rod staar den i Forbindelse med Giftkirtlens Udførsels-
gang, og naar Munden er lukket, ligger Gifttænderne fladt tilbage i en Slimhindefold,
men aabnes den, træder de ved Overkæbebenets Drejning frem med Spidsen visende
nedad og lidt bagtil. Hos Hugormen er Gifttanden den eneste Tand i Overkæbebenet,
men bag ved den ligger der nogle mindre udviklede af samme Slags, bestemte til at træde
i dens Sted, om den fældes eller bliver brækket ud. De øvrige Teender er smaa og spidse
som de giftløse Slangers.
Hugormen forekommer over hele den palæarktiske Region, dens sydligste Dele und-
tagne. Den gaar højest mod Nord af alle Slanger og træffes endnu i Lapland; mod Øst er
det stille Ocean dens Grænse.
Paa aabne, med Smaakrat, Lyng, Bregner o. 1. bevoksede Steder i Skovene, paa sol-
varme Bjærgskrænter, paa Heder og i ikke alt for vaade Moser søger man sjældent Hug-
ormen forgæves. Dyrkede Marker tiltaler den derimod ikke; efterhaanden som Heden
eller de stenede Overdrev brækkes op og dyrkes, trækker den sig derfor tilbage til de
tilbageværende udyrkede Pletter, hvor den da undertiden kan træffes i forbavsende Mængde.
Vi har kendt og ofte besøgt et Par saadanne Steder i Jylland. Det ene var en smal Strim-
mel Hede, der gik over i en temmelig høj, lyng- og græsklædt Strandskrænt, det andet
en Dalsænkning med Lyng og spredte Egepur, begge de sidste Rester af i ny Tid opdyrkede
49*