Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
4O4
DE PALÆARKTISKE DYR.
Heder. Naar man traf at komme her en Dag, da Hugormene rigtig var ude at sole sig,
kunde man overalt se dem og høre deres Hvislen og Hvæsen. Dog var der stor Forskel:
Hugorme var der altid, men kun enkelte, særlig gunstige Dage var de rigtig talrige. Naar
der blev slaaet Korn tæt op til de nævnte Egepur, var Folkene altid yderst forsigtige med,
hvor de traadte, og naar de kørte ind, passede de omhyggeligt paa, at der ikke var Hug-
orme i Negene. Disse laa nemlig ofte sammenrullede og solede sig oven paa Hobene. Fandt
man en, blev den aldrig dræbt, thi man troede, at de andre vilde hævne Drabet, medens
ingen blev bidt, saa længe man lod Dyrene i Fred.
Da Hugormens Farver falder saa godt sammen med Hedebunden, bliver man ofte
først opmærksom paa
den ved dens arrige
Hvæsen, som frembrin-
ges ved hastig og lydelig
Ind- og Udaanding, me-
dens den rejser Hoved
og For krop op midt i
den Spiral, dens sam-
menrullede Legeme
danner.Tirrer man den,
bider den fra sig som en
rasende, idet den kaster
Hovedet frem som et
Lyn men uden synder-
lig Sikkerhed i Sigtet.
Dens paaNattensMørke
— thi Hugormen er et
Natdyr, der kun viser
sig om Dagen for at
sole og varme sig — be-
regnede Øjne er aaben-
bart blendede af Sollyset, skønt Pupillen er indsnævret til
en lille, lodret Spalte.
Hverken Mennesker eller større Dyr bliver nogen
Sinde bidte af Hugormen, uden de uforvarende kommer
ramme dem, eller de ligefrem træder paa den. Al Tale om An-
A. ■
Fig. 219. Hugorm.
nær,
at den kan
den saa
greb fra dens Side, om at den »springer« paa Mennesker og Dyr o. 1. er Snak og Fabel. Vi
har kun een Gang set og behandlet et hugormebidt Menneske. Det var en ■»Hjoredreng«,
der barbenet kom til at træde paa en »Orm«, som saa hug ham i den ene Stortaa. Allerede
en Time efter Bidet var Fod og Ben opsvulmede, blaaplettede og kolde, Hjerteslaget var
svagt og Drengen led svære Smerter. Men efter 8 Dages Forløb var han rask igen. De
voksne Mennesker, som er døde faa Timer efter et Bid, maa have haft en Slags »Idiosyn-
krasi« mod Giften, thi normalt er den ikke stærk nok til at dræbe Mennesker eller større
Pattedyr. Mindre Dyr derimod: Fugleunger, Mus, unge Muldvarpe o. 1. dør faa Minutter
efter Bidet, og det er navnlig dem, Hugormen efterstræber paa sine natlige Jagtture.