Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
HUGORMEN.
405
Allerede paa varme Martsdage kan man se Hugorme sole sig paa Sydskraaninger i Hede
eller Skov, men først en Maaneds Tid senere kommer de almindeligere frem. Naar det
bliver rigtig varmt i Luften, begynder Parringen, under hvilken et større Antal Individer
af begge Køn undertiden slynger sig sammen til et afskyeligt Knippe. I August eller Sep-
tember føder Hunnen 5 til 15 smaa Utusker, thi det Navn fortjener de unge Hugorme
saavel som de gamle, arrige, biske og ondartede, som de er fra Modersliv af. De er ved
Fødselen c. 20 Ctm. lange, saa føre som et tykt Blyant og i Forhold til Størrelsen lige saa
giftige som deres værdige Ophav, hvilket de smaa Firben, der' udgør deres væsentligste
Kost, snart faar at føle.
Vinteren tilbringer Hugormene i dyb Dvale, godt gemte i et eller andet Hul. I Grav-.
kamre fra Stenalderen, i forladte Rævegrave, Stendiger o. 1. Steder kan man træffe hele
Hobe af det giftige Kryb, og vi har engang af en paalidelig Mand hørt om saadant et
Fund, der, maaske no-
get overdrevent, an-
sloges til »halvanden
Skæppe«.
Hugormen staar, ef-
ter det ret indgaaende
Kendskab vi har til dens
Færd og Karakter, for
os ikke blot som et far-
ligt, men ogsaa som et
modbydeligt Dyr, der
bør tilintetgøres, naar
og hvor det træffes. Der
er noget usigelig lumsk
ved Udtrykket i dens
ondskabsfulde Ansigt,
Fig. 220. En Hugorm forstyrret i sin Middagsro (efter Fotografi).
og man, skal lede længe,
inden man finder et be-
dre Billede af vildt og sanseløst Raseri end det, en tirret Hugorm frem byder. Kløgtig er
den visselig ikke, og dens Ondskab er alt andet end beregnet; den gør simpelt hen Brug
af sit eneste Vaaben, naar den overraskes og tror sig i Fare, men da dette Vaaben er saa
farligt, kan ingen fortænke os i, at vi dræber den, naar vi ser vort Snit. Det vilde sikkert
enhver gøre, der, som vi, har oplevet at træfte sine Smaabørn legende med en Hugorm i
Haven, idet de pirrede til den med en Pind og morede sig kosteligt over dens arrige
Fremstød. Menneskenes Børn har desværre sat det, hos de fleste Dyr levende, Instinkt til,
som advarer mod Giftslanger.
Foruden Mennesket bidrager adskillige Dyr til at holde Hugormenes Antal inden for
visse Grænser, navnlig Ilder, Grævling, Pindsvin, Musvaage, Slangeørn og Stork. Den
sidste bringer ikke helt sjældent levende Hugorme hjem, og vi kender Eksempler paa, at
de er bleven tabte eller maaske med Villie kastede ud af Reden ned i en Bondegaard til
liden Fryd for dennes Beboere.
I det sydvestlige Europa forekommer en anden Hugormeart (Z7. aspis) af samme Stør-