Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
41 8 DE PALÆARKTISKE DYR.
Insekters saa fremtrædende grønlige Skær. Imidlertid kan dog ogsaa de, naar de er til
Stede i Mængde, frembyde et interessant Syn. Vi mindes saaledes, at vi en Nat langt
ud paa Sommeren paa vor Vej over en engkranset jydsk Aa, blev opmærksom paa et
svagt Lys i Græsset, som viste sig at hidrøre fra St. Hansormelarver. Det var blaaligt
fosforescerende og tiltog i Styrke, naar man tog Larven i Haanden. Hvor vi end vendte
Blikket, var der paa det ikke lille Terrain Hundreder og atter Hundreder aflysende Smaa-
dyr, et Mylder af St. Hansormeyngel, som vi aldrig havde tænkt os Muligheden af. Tid-
ligere paa Aaret maa her, da Billerne fejrede deres Bryllupsfest under lysende Illumination,
have været et fortryllende Skue at nyde.
Lysets Natur er endnu ikke fuldt udredet. Under de lysende Pletter ligger et cellerigt
Fedtvæv, i hvilket en Mængde fine Luftrørsgrene slynger sig; formodentlig tilføres der
gennem dem en iltrig (surstofrig) Luft, der muliggør en langsom Forbrænding af Fedtet.
Det staar i Dyrets Magt at lade Lyset skinne mere eller mindre stærkt, men næppe helt
at slukke det, og man kan ved Pirring faa det til at glimte mere intensivt frem. Formaalet
medLysevnen er, i alt Fald
i første Linie, at vise Han-
nerne Vej til de vingeløse
Hunner. Hermed er dog
hverken Hannernes eller
Larvernes Lysen forklaret,
men det kan maaske an-
tages, at Hunnen først har
erhvervet denne, og at den
saa, efterhaanden som den
ved det naturlige Udvalgs
Virken blev stærkere ud-
Fig. 2,0. Oliebille (Han). Præget' §ik om end svæk'
ket i Arv til Yngel og til
Hanner. Egenskaber erhvervede af det ene Køn har Tilbøjelighed til ved Arv at overføres
til det andet og til at optræde hos Unger af begge Køn, om de end vedbliver at være stær-
kest udprægede hos det Køn, der først blev udrustet med dem.
Tidlig paa Foraaret, mens Anemoner (n. Hvidveis) og Smørblomster staar i Flor, van-
drer der om i Græsset og mellem Skovbundens Urter nogle underlige Insekter, der egent-
lig ikke ligner Biller, saaledes som vi Almindelighed kender disse. De er fra i1^ til 4 Ctm.
lange, metalblaa af Farve, har opsvulmet Bagkrop og mangler ganske Bagvinger, medens
der af Vingedækkerne er et Par store, fortil over hinanden gribende, bagtil gabende, blad-
formede Skæl tilbage. Det er Oliebi Nernes (Meloé proscarabæus og maj al is') Hunner;
Hannerne er mindre og har noget større Vingedækker. De hører til Plast er billerne
(Vesicantia), saaledes kaldede, fordi de indeholder et Stof, der for nogle Arters Vedkom-
mende er bleven benyttet i Medicinen til Fremstilling af blæretrækkende Plastre, og som
gør dem uspiselige for de fleste Dyr.
Mærkelig er Oliebillernes Udviklingshistorie. Naar de efter kort Tids Vellevnet paa
saftige Plantedele har parret sig, dør Hannen, medens Hunnen, hvis Bagkrop er uformelig
opsvulmet af Ægmassen, nedgraver sine Æg portionsvis i af hende selv dannede Jord-