Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
DYRENES BYGNING.
53
vilde være nok til at levere et afgørende Bevis for vor Nedstamning fra en firhændet
Stamform.« Det ligger uden for nærværende Værks Opgave at gaa særlig ind paa Spørgs-
maalet Menneskets Afstamning. Kun maa det være nok at betone, at det ikke alene er
vore rudimentære Organer, men hele vor Legemsbygning indtil de mindste Detailler,
der støtter denne Betragtningsmaade, og blot et sammenlignende Blik paa foranstaaende
tre Kranier vil i det mindste antyde, at selv i vore mest konstante Legemsdele, Skelettet,
vil man kunne paavise en Gradation fra højtstaaende Aber, gennem lavtstaaende Natur-
folk, op til de højest udviklede Kulturmennesker. (Havde Kraniet af en Orangutang-Unge
været medtaget, vilde Springet have været mindre.)
Dog, tilbage til vore rudimentære Organer.
Skønt det maaske lyder som et Paradoks for mange, kan der i vor Legemsbygning
paavises sinatomiske Forhold, hvis Nærværelse kun kan forklares som Rest fra nogle af
de ældste, mest oprindelige Hvirveldyrformer: Hajerne! Dette er saaledes Tilfældet med
den lille Hinde, man i Spejl kan se i sine indvendige Øjenkroge. Denne halvmaaneformige
Fold, den saakaldte Plicci serniluna/is, som hos os er
ganske uden Funktion, kender vi særlig godt hos
Fuglene, hvor den med korte Mellemrum hurtigt
glider hen over Øjets udvendige Flade og holder
denne ren.
Men hvis vi skulde anføre alle de rudimentære
Organer hos os, hvis Oprindelse ligger s a a langt
tilbage, vilde mange Sider fyldes og Læseren trættes.
Vi vil da yderligere begrænse os til kun at nævne
de vigtigste anatomiske Forhold, som vi har tilfæl-
les med vore allernærmeste Stammefrænder.
Hudens Muskler er, som vi alle ved, meget
tilbagetrængte i deres Udvikling hos os. Som Regel
er det jo kun vore Øjenbrynsmuskler, der kan be-
Fig. 33. Foster af Orangutang med tydelig
Ørespids.
væges. Enkelte Mennesker kan rigtignok tillige be-
væge hele Pandens og Issens Muskulatur, saa at Haaret glider frem og tilbage; men det
er dog kun hos Aberne, at denne større Bevægelighed er Regel. Gaar vi længere ned i
Dyreriget, tiltager Hudmuskulaturens Brugbarhed stærkt; vi har f. Eks. alle lagt Mærke
til, hvorledes Hestene bortjager Fluerne ved at skubbe Kroppens Hud frem og tilbage.
Ogsaa Ørelappens Muskler er vel hos os til Stede ligesom Hudens, men — atter
med individuelle Undtagelser — i saa rudimentær Tilstand, at de ikke kan virke. Det
samme er Tilfældet hos de menneskelignende Aber, »Skovmændene«, men derimod ikke
hos de lavere staaende Aber, saa lidt som hos de fleste andre Pattedyr, hvoraf mange,
f. Eks. Hesten, endogsaa har særlig stærkt bevægelige Ørelapper. Selve Ørelappens Form
viser hos mange Mennesker et, trods sin tilsyneladende Betydningsløshed interessant ru-
dimentært Forhold, hvorpaa Billedhuggeren Woolner gjorde Darwin opmærksom, -
nemlig den lille fremspringende Flig eller Tak, der hos mange, Mænd saavel som Kvin-
der, kan ses og føles foroven paa den indadbøjede Ørerand. Darwin bemærker herom i
Menneskets Afstamning'. »Man kunde maaske mene, at det er for ubetydelig en Karak-
ter at lægge Mærke til. En saadan Opfattelse vilde imidlertid være lige saa falsk, som den