Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
668
DE PALÆARKTISKE DYR.
sætter sig og æder først Øjnene, siden Hjernen ud. Naar Fiskene er dræbte, holder de,
ofte flere i Kompagni, Festmaaltid paa deres Kød.
Til Spidsmusene slutter sig Des manerne, en Slægt af store Insektædere med lang
Tryne, skællet Hale, Moskuskirtler og Svømmehud mellem Tæerne. Mærkelig er deres
Snabel, thi til en saadan er Trynen udviklet; den bestaar af to tynde, intimt forbundne
Rør, der lader sig dreje i alle Retninger. Slægten omfatter kun 2 Arter, af hvilke den
mindste, Myogalepyrenaica, lever i Pyrenæerne og Nordspanien, medens Desma nen (M.
moschata), et Dyr paa godt 40 Ctm.s Længde, bebor det sydøstlige Rusland og tilstødende
Dele af Asien. Vort Billede giver en god Forestilling om dens Udseende, og vi skal kun
tilføje, at den er rødbrun paa Over-, hvidgraa paa Undersiden, og at Poterne foruden
Svømmehud ogsaa har en Bræmme af Børster langs den ydre Rand. Ogsaa den c. 17
Ctm. lange, sammentrykte Hale vidner om, at Desmanen er et Vanddyr.
Den graver sig Gange i Brinker ved Floder og Aaer, svømmer glimrende og holder
sig til Vandet Sommer
og Vinter. Den er Dag-
dyr og lever af lavere
Vanddyr, men forsmaar
dog rimeligvis ikke Fisk,
som den let maa kunne
fange ved sin udmærkede
Svømmedygtighed. Dens
Skind er efterspurgt om
end kun lavt betalt, hvor-
for den ogsaa dræbes i
Mængde hvert Efteraar,
navnlig i Sydøstruslands
Floder.
Ogsaa et Par Rov-
Fig. 406. Desmaner.
dyr har Vandet lokket,
saaledes en Slægtning af vor Ilder, Flodilderen (Putorius lutreola). Den er lidt mindre
end Ilderen med forholdsvis kortere Hale og minder i Udseende om Odderen. Dens Tæer
er forbundne med Svømmehud, og dens glinsende, brune Pels er korthaaret med tæt I11-
deruld og fuldstændig vandskydende; paa Undersiden er den lysere, graabrun, og Over-
læbens Midte, Underlæben og en lille Strubeplet er hvide. Faa Dyr fører et saa dulgt Liv
som Flodilderen, og naar dertil kommer, at den vælger de utilgængeligste Sumpegne langs
Floder og Aaer til Hjem, er det ikke underligt, at den er saa lidt kendt. Den forekommer
ret talrigt i det østlige Europa fra Finland mod Syd til Bessarabien og er, som det synes,
ikke helt sjælden i Nordtyskland, hvor den træffes nordligst ved Lybæk. Den graver sig
Gange i Brinker med Udgange ud mod Vandet, og den søger i Tilfælde af Forfølgelser
1 ilflugt i dem og paa Land, men ikke i Vandet. Dagen tilbringer den gerne sovende i sin
Hule, men om Natten er den ude efter Fisk og Frøer, eller sjældnere Vandrotter og Fugle.
Flodilderen viser os det første Trin af Overgangen fra Land- til Vandliv, det næste
kan vi lære at kende hos Odderen, n. Oteren (Lutra vulgaris), der maa betragtes som
en ved den stadige Færden i Vandet omdannet Maar. Den er langstrakt, lavbenet, lang-