Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
STORKEN.
709
Ulykke maa have ramt dem paa Trækket, en voldsom Storm over Middelhavet el. L, og
endnu den Dag i Dag har de ikke forvundet dette deres Nederlag. Til deres Aftagen i Tal
bidrager dog naturligvis i høj Grad Landets tiltagende Afvanding, der berøver dem saa
mange af deres bedste Jagtpladser.
Efter Ankomsten fordeler Storkene sig til deres vanlige Redepladser, hvor Hannen
inden Hunnens Ankomst tager Forholdene nøje i Øjesyn, og hvor han modtager hende
med en glad Knebren. Et Par holder sammen Livet igennem, som Regel da, thi ogsaa
disse Fugle har deres erotiske Forvildelser. Det sker, at en Hun forelsker sig i en frem-
med Han, som erobrer hende efter en heftig Kamp med hendes tidligere Mage, hvis han
er stærk nok til at dræbe eller forjage denne. Undertiden vender den forurettede da til-
bage med flere Kammerater i Følge, hvorved der kan opstaa forbitrede og langvarige Fej-
der. Mister en ældre Han sin Mage, indgaar han ikke altid en ny Forbindelse; ofte lever
han ensomt og er da en Pest for de parrede Storke paa Egnen, hvis Ynglen han gør alt for
at forstyrre.
Er den gamle Rede befunden brugelig eller Plads til en ny valgt, gaar det løs med at
samle Materiale, thi der skal selv til de ældste Reder hvert Aar føjes et nyt Lag Grene,
Kviste, Straa o. 1. De bliver derfor til sidst saa store og uformelige, at de let blæser ned
eller vælter. I Midten af April lægges de 3 til 5 store, hvide Æg, der ruges af begge For-
ældrene. Ikke sjældent bliver et Æg kastet ud af Reden, formodentlig fordi det er for-
dærvet, eller fordi der er flere, end Forældrene synes de kan overkomme at ruge, og det
samme er undertiden Tilfældet med en Unge, der da i Reglen vil vise sig at være syg
eller vantreven. Gaar alt vel, kommer nu de gamles travleste Tid, naar de slugvorne
Unger skal mættes. De gør da begge Dagen igennem mange Ture ud i Marker og Enge
for at hente hjem alt, hvad der kan tjene Afkommet til Føde: Rotter, Mus og Muldvarpe,
Fugleunger, Snoge, Staal- og Hugorme, Firben, Frøer og Fisk, store Insekter m. m. Nat-
ten tilbringer Hunnen i Reden, medens Hannen staar paa Tagrygningen paa et Ben og
sover.
Storkene hilser hinanden med den bekendte Næbknebren, som de forstaar at give
saadanne Modulationer, at den snart kan udtrykke en glad Velkomst, snart rasende Vrede.
Ungerne giver deres Følelser til Kende ved en hæs Hvæsen, der sjældent, men dog under-
tiden høres ogsaa fra gamle Fugle. Saa snart Ungerne er store nok, begynder de at fore-
tage Vandringer langs Tagryggen, under hvilke Vingerne maa hjælpe med til at holde
Ligevægten, og derefter tages der fat paa de egentlige Flyveøvelser, der skal give dem
Kraft og Udholdenhed nok til den forestaaende lange Rejse. Forinden denne tiltrædes,
samles Storkene fra en Egn en eller flere Gange ude i Engene ligesom til Raadslagninger,
og der, hvor de har været saaledes forsamlede, findes ikke sjældent en eller anden af dem
dræbt ved Næbstød. Det er dem, der har været syge eller for svage til at udholde Rejsen.
Den sidste Nat før denne, der paabegyndes en tidlig Morgenstund, tilbringer hele Sel-
skabet ofte i en eller anden Landsby, hvis Tage da kan være besatte med hele og halve
Snese af de store Fugle, der under lystig Knebren ligesom tager Afsked med Egnen og
siger Tak for Gæstfrihed. Storken er jo nu engang bleven en fredlyst og næsten hellig
Fugl, var dette ikke Tilfældet, vilde den vist ofte være ilde set navnlig af Jægere, thi del-
er ingen Tvivl om, at den tager en Mængde Fugleunger og blandt dem ikke faa Vild-
ællinger og Bekkasinunger. Med dens saa priste Fredelighed og Fordragelighed er det