Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
MENNESKETS SNYLTERE.
717
saa vidt de da hører hjemme i den palæarktiske Region. Vi maa gaa meget langt ned i
Dyreriget for at finde de lavest organiserede, menneskelige Snyltere, helt ned til de nøgne
Amøber, af hvilke Menneskets Fordøjelseskanal vrimler, uden at det dog er klart, om
de spiller nogen sygdom vækkende Rolle. Ifølge de nyeste Opdagelser skylder de beryg-
tede Malariafebre amøbelignende Væsener deres Oprindelse. Disse lever en Del af Livet
i Menneskets Blod, medens de under en anden Form og til andre Tider lever i visse stik-
kende Myg (Moskitoer), der saaledes er nødvendige for Sygdommens Overførelse.
Til Protozoerne eller de encellede Dyr hører ogsaa en Gruppe Væsener, vi hidtil ikke
har omtalt, de snyltende Gregariner, der danner en Klasse for sig selv. De ligner Infuso-
rierne derved, at de ikke kan udsende Pseu dopodier, men skiller sig "fra dem ved at mangle
Fimrehaar. De er langstrakte, omgivne af en Hinde og indeholder kun een Kærne, og de
bevæger sig ved afvekslende Sammentrækninger og Udvidelser af Legemet, som skyldes
Protoplasmabevægelser. Føden opsuges gennem den ydre Hinde, og den snabellignende,
med Kroge udstyrede Forlængelse, som undertiden findes paa deres ene Ende, er kun
et Fasthæftningsorgan. Formereisen indledes med en Kopulation af to Individer, der om-
giver sig med en fælles Kapsel, hvorefter de spal-
ter sig i et Antal S maa c eller, Sporer, som atter
hver for sig deler sig i endnu mindre Celler, Ki-
mene, der befries ved en Sprængning af Kapselen.
Hos Mennesket lever undertiden, men heldigvis
sjældent, den mikroskopiske Coccidium oviforme,
der bebor Galdegangene, i hvilke den fremkalder
en Betændelse, som kan medføre Døden.
Blandt Ikterne træffer man nogle af Menne-
skets største og farligste Endoparasitter, nemlig
Bændelormen e (Cesto da). En Bændelorms Livs-
historie er temmelig kompliceret. For at begynde
med Ægget, skal dette optages i et eller andet Dyrs Tarmkanal; her udklækkes der af det
en lille Larve, udstyret med Borekroge, ved Hjælp af hvilke den baner sig Vej gennem
Tarmvæggen ind i Blodstrømmen. Med denne føres den ud i Værtens Legeme, hvor den
sætter sig fast et eller andet Sted og udvikles til en Tinte eller Blæreorm, der i sin simple-
ste Form bestaar af et »Bændelormshoved« og en vedhængende vædskefyldt Blære. Naar
nu det tintede Dyr eller en Del af det fortæres af et andet Dyr eller af et Menneske, sætter
»Hovedet«, der i Virkeligheden er et kønsløst Individ, en Amme, sig fast i dets Tarmkanal,
forudsat naturligvis, at det er det rette og passende Dyr, det er kommet ind i. Derefter
skyder der »Led« paa Led ud fra »Hovedets« Bagende, faa eller mange efter Dyrets Art,
og hvert af disse Led er et hermafroditisk Individ. I Ledene dannes efter Befrugtning Æg,
der afgaar med Ekskrementerne, og Kredsløbet begynder nu forfra. Saaledes er Skemaet,
men der træffes mange Afvigelser fra det.
Af Menneskets Bændelorme kan nævnes Tania solium. Tinten lever i Svinets Muskler
og gaar derfra over til os, naar Svinekød spises utilstrækkeligt kogt eller stegt. I vor
Tyndtarm sætter »Hovedet«, der er paa Størrelse med et Knappenålshoved, sig fast ved
Hjælp af en dobbelt Krogkrans midt paa dets Forende og ved 4 Sugeskaale, og nu be-
gynder Afsnøringen af Led, der fortsættes, til Kolonien har naaet en Længde af 3—4 Mt.
Fig. 428. Bænkebider.