Universets Undere
1. Bind
Forfatter: J.O BØVING-PETERSEN
År: 1914
Forlag: GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG
Sted: KØBENHAVN OG KRISTIANIA
Sider: 522
UDK: 5 (02)
Populær Fremstilling efter det engelske Ori-
ginalværk ved J. O. BØVING-PETERSEN. Med
mange Illustrationer og farvetrykte Tavler
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
290
UNIVERSETS UNDERE
panser og den lange, spidse Haledolk. Dog, disse Omdannelser er senere Tilpasnin-
ger gennem Tidernes Kamp for Tilværelsen, thi de spæde Unger, der kommer ud
af Dolkhalernes Æg, har kun Haledolken svagt antydet og har en leddet Bagkrop.
Hos dem er Trilobitligheden derfor langt tydeligere end hos de voksne Dyr. Ud
fra den almindelige Regel, den saakaldte »biogenetiske Grundlov«, at Individet
under sin Foster- og Larveudvikling ofte mere eller mindre tydeligt afspejler Sta-
dier i den hele forudgaaende Slægts Udvikling, er vi da berettigede til at slutte, at
Dolkhalelarvernes Lighed med de uddøde Trilobiter er mere end en Tilfældighed,
— er en virkelig, nedarvet Slægtskabslighed.
Ogsaa de to store, sammensatte Øjnes Stilling et Stykke tilbage paa det halv-
et Par mørke Plet-
ter, minder uvil-
kaarligt om Trilo-
biterne.
Et forholdsvis
lavt Udviklings-
trin,hvoriArbej ds-
delingens Princip
endnu ikke er syn-
derlig gennemført,
afspejler sig ikke
mindst i Lemmer-
nes Bygning og
Funktion hos
Dolkhalerne. Son-
dringen mellem
Mundfødder, Be-
vægelsesredska-
ber og Aande-
drætsorganer,
som vi træffer hos
maaneformige Forkropskjolds Overside, hvor de tegner sig som
DOLKHALE, SET FRA BUGSIDEN.
højerestaaende, mere »moderne« Krybdyr, er endnu ikke sket hos denne gamle
Reliktform. Saa primitive er Forholdene her, at nogle af Gangbenenes Hofteled
maa agere Mundlemmer og besørge Fødens Tygning med deres indad mod Mun-
den vendende skarpe, takkede Kanter, og at Bagkroppens brede, bladformede Lem-
mer maa gøre Nytte baade som Aandedræts- og Svømmeredskaber — være Gæller
og Aarer paa samme Tid.
Endnu et Forhold skal vi berøre, som ligeledes peger hen paa Dolkhalernes jord-
historiske Anciennitet — nemlig den Ejendommelighed i deres Udbredelse i vore
Dage, at medens nogle Arter forekommer langs Atlanterhavets vestlige Kyster, er
der andre, der lever i Stillehavet, ikke alene ved Kaliforniens, men ogsaa helt ovre
ved Japans og Kinas Kyster og ved nogle af de ostindiske og australske Øer. En
saa vidtstrakt Udbredelse af en Dyregruppe, der absolut ikke tilhører Dybhavet,
men er udprægede Kystdyr, kan kun forklares ved, at den har eksisteret meget
længe og bl. a. paa en Tid, da Panamatangen ikke satte Skel mellem Atlanterhavet
og Stillehavet. At Dolkhalerne i tidligere Jordperioder har haft endnu videre Ud-
bredelse, fremgaar af, at man kan finde deres Forsteninger i europæiske Jordlag fra
Tertiær- og Juratiden. Ogsaa Europas Kyster har altsaa huset disse mærkeligt