Universets Undere
1. Bind
Forfatter: J.O BØVING-PETERSEN
År: 1914
Forlag: GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG
Sted: KØBENHAVN OG KRISTIANIA
Sider: 522
UDK: 5 (02)
Populær Fremstilling efter det engelske Ori-
ginalværk ved J. O. BØVING-PETERSEN. Med
mange Illustrationer og farvetrykte Tavler
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
294
UNIVERSETS UNDERE
sigtighed, at det er næsten umuligt at nærme sig dem ubemærket og aflure dem
deres Vaner. Derimod er det ikke svært at fange Hanerne, naar man først har op-
daget deres Standkvarter. Den næsten pinlige Omhu, hvormed de holder Danse-
gulvet rent, kan da blive dem skæbnesvanger, idet Malayerne benytter følgende
utiltalende List: Et Bambusstykke, hvis ene Ende er tilskaaret, saa den bliver tynd
og skarp som et Knivsblad, drives fast ned i Jorden; forgæves anstrænger Fuglen
sig for at fjerne denne Mispryd, der støder dens
BULWER’S FASAN, HAN OG HUN.
En lidet kendt Art fra Vest-Borneo. Hanen har stort, snehvidt Haleslæb.
Ordenssans. Som sidste Middel
vikler den den tynde, baandlig-
nende Bambusende flere Gange
om sin Hals, trækker saa bag-
læns til — og faar derved Ho-
vedet mere eller mindre skilt
fra Kroppen. For sin Ordens-
sans maa den bøde med sit Liv.
Beslægtede med, men min-
dre end Rheinhardts og Argusfa-
sanen er de smukke bagindiske
»Paafugle fasaner«, Slægten
Polyplectron, hvoraf vi af bil-
der den største, Chinquis-Fa-
sanen, og en af Gruppens mind-
ste Former, Nehrkorns Paa-
fuglefasan. Slægtens Navn hid-
rører fra, at Hanernes Fjer er
oversaaede med metallisk straa-
lende »Øjne«, der i glimrende
Pragt kappes med Paafuglens.
Ja, Pragten overgaar endogsaa
Paafuglehanernes, for saa vidt
som ikke blot Halen, men og-
saa Vingerne er rigt prydede.
Til Gengæld er Brystet kun be-
skedent mørkfarvet. Hvor be-
vidst Fuglen er sig disse Fortrin
og Mangler, og hvorledes den
under Bejlingen forstaar baade
at fremhæve og at skjule dem,
ses af Darwins Sammenligning
mellem dens og Paafuglens Frieri: »Naar Paafuglen skal vise sig, breder den sin
Hale og rejser den paa tværs af sit Legeme, thi den staar Ansigt til Ansigt med
Hunnen og skal paa samme Tid fremvise den rige blaa Farve, den har paa Strube
og Bryst. Men Polyplectrons Bryst har en dunkel Farve, og »Øjnene« findes ikke paa
Halefjerene alene. Som Følge heraf stiller Polyplectron sig ikke Ansigt til Ansigt med
Hunnen, men den løfter og spreder sine Halefjer lidt skraat, idet den sænker den
udspilede Vinge, der vender hen mod Hunnen, og løfter den, der vender bort fra
den. I denne Stilling er alle Legemets »Øjne« udstillede i een stor, spættet Flade for
den beundrende Huns Blik. Hvorhen hun end flytter sig, bliver de udspilede Vinger
og den skraat holdte Hale vendt imod hende«. Saaledes forstaar Bejleren at prange