Jorden Og Dens Naturforhold
En populær fremstilling af den fysiske geografi bearbejdet med særligt hensyn til danske forhold
Forfatter: F.C. Granzow
År: 1883
Forlag: P. G. Philipsens Forlag
Sted: Kjøbenhavn
Sider: 654
UDK: 551.4
Med 178 afbildninger og flere kort
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
172
Det store og det indiske Oceans Strømninger.
dens Fremkomst. Æqvatorialstrømmen falder i det store Ocean
i tvende, tydelig adskilte Dele, en bredere Masse, som bølger
frem syd for Æqvator, og en nordlig smallere Strøm; begge
adskilles ved en æqvatorial Modstrøm, hvis Axe ligger under
5° n. Br., og som gaar fra Vest til Øst. I hvor høj Grad
Jordens Rotation betinger Æqvatorialstrømmen, indlyser klarest af
den Omstændighed, at baade dens nordlige og sydlige Halvdel paa
60 Længdegrader — en Sjettedel af Jordens Omkreds — ligge saa
godt som parallele med Æqvator. Efter Duperrey’s Undersøgelser
indtager denne uhyre Strøm i Bredden et Rum af næsten 750
geografiske Mil, og dens Middelhurtighed anslaas til 4 geografiske
Mil i Døgnet. Hvilken Dybde Strømmen naar, er endnu ikke til-
strækkelig klaret; men pletvis skulle Vandmasserne i mere end
5000 Fods Dybde endnu deltage i Overfladens strømmende Be-
vægelser. Hvorledes man derimod skal klare sig Tilværelsen af
den æqvatoriale Modstrøm, som tillægges næsten samme Fart, men
i modsat Retning, er vel ingenlunde afgjort; men rimeligvis frem-
gaar den dog som Resultat af begge de tvende, vældige Æqvatorial-
strømmes Tilbageslag fra de vestlige Fastlandsmasser.
Uden at lide nogen væsentligere Paavirkning af den avstralske
Øverden flyder den store Æqvatorialstrøm hen. mod de avstralske
og asiatiske Kyster og de foran samme liggende store Øer. Først
nu begynder den at vige af fra sin normale Bane, og denne Af-
vigelse finder her, som for øvrigt overalt i Oceanerne, Sted efter en
Regel, vi senere ville møde igjen ved Luftoceanets Bevægelser.
Paa den nordlige Halvkugle strømmer nemlig Vandet med den
Tendens at dreje sig i samme Retning som Urviseren, paa den
sydlige Halvkugle derimod i den modsatte Retning.
Overensstemmende med denne Regel se vi først den sydlige
Arm af Æqvatorialstrømmen udsende en Gren, der øst for New-
Zealand løber hen imod Sydpolen; derpaa bøjer en anden Gren
ligeledes af i samme Retning mellem Avstralfastlandet og New-
Zealand; Resten af Hovedstrømmen gaar gjennem Torresstrædet
og taber efterhaanden sit ensartede Præg. Vende vi nu vort Blik
mod Sydamerikas Vestkyst, finde vi — svarende til den oven
angivne Regel — at der her indtræffer en stærk Strøm fra Syd-
vest, og da denne Strøm kommer fra Polaregnene, maa den
naturligvis føre koldt Vand op mod Nord langs Kysten. Denne