Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
100
DE ARKTISKE DYR.
Antallet være betydeligt, thi efter den officielle Statistik blev der Aar 1894 dræbt 3808
tamme Rener af Rovdyr.
I Nordrusland og Sibirien vandrer Samojeder, Jakuter, Tunguser, Tschuktscher, Kor-
jæker og andre Stammer om med deres til Dels meget store Renhjorde, snart holdende
sig paa Tundraen hele Aaret rundt, nærmere Ishavskysten om Sommeren, fjernere fra den
om Vinteren, snart søgende ned i Skovegnenes Udkanter i den koldeste Tid. Rigest paa
Tamren er Tschuktscher og Korjæker, hos de sidste skal der endnu i vor Tid være Hjorde
paa indtil 20 å 30.000 i een Families Besiddelse, og det af en langt større og kraftigere Race
end den, vi kender fra Lapland. Her bruges Rensdyret endnu som Ridedyr, ligesom hos
Skytherne paa Ælians Tid.
I Amerika har Renen aldrig været tæmmet, men alligevel beror Tusinder af Indianeres
Eksistens væsentlig paa den; den er deres vigtigste Vildt, slaar Jagten paa den fejl, er de
udsatte for Hungersnød og den yderste Elendighed.
Moskusoksen (Ovibos moshatus). En af Pattedyrklassens mest omfattende Ordener
er Hovdyrene. Det karakteristiske ved dem er først og fremmest Fodens Bygning, hvis
Ejendommeligheder betinges af, at de kun træder paa Tæernes yderste Led. Hele Legemets
Vægt kommer derved til at hvile paa dette, hvorfor Foden er stillet, ikke som hos de fleste
andre Pattedyr i en ret Vinkel mod Benet, men i dettes Forlængelse, ligesom ogsaa dens
Knogler bliver stærke, forlængede og indskrænkede i Tal.
Efter Antallet af bevarede Tæer deles Ordenen i 2 Underordener, de parret- og uparret-
taaede. Til den første hører Drøvtyggerne, af hvis Familier de »skedehornede« er den
artrigeste og for Mennesket vigtigste.
Som Navnet siger, er det karakteristiske ved dem deres Horn. Medens Hjortens Tak-
ker vokser op fra Rosenstokken, som til Slut forbenede Huddannelser, der skiftes hvert
Aar, er de skedehornedes af en ganske anden Bygning, ligesom de ej heller fældes, men
beholdes, under stadig Tiltagen i Størrelse, hele Livet igennem. Fra Pandebenet udvokser
to Bentappe, Stejlerne, der skyder Huden frem foran sig, alt imedens den omdannes til en
Hornskede. Inderst omkring Stejlen findes et Lag Bindevæv, uden om dette Overhudens
Slimlag og yderst selve Yderhuden (Epidermis), der bliver haard og hornagtig ligesom vore
Negle og vokser i Tykkelse ved, at der indvendig fra Slimlaget dannes Skal efter Skal.
Under Væksten skydes de ældre Lag længere og længere frem, saa der fremkommer lige-
som et Tut Kræmmerhuse, det ene inden i det andet, hvis nederste Rande danner et med
Aarene tiltagende Antal Ringe paa Hornets Yderside. Hornmassen sidder altsaa som en
Skede uden paa Bentappen, deraf Navnet: skedehornede.
Den saaledes benævnede Familie omfatter et Antal Slægter, hvoraf navnlig to, Okserne
og Faarene, er os velbekendte. Dens eneste Repræsentant i de arktiske Lande er Moskus-
oksen, der staar begge de nævnte Slægter nær. De lærde er uenige om, hvorvidt den er
et Faar eller en Okse, et Spørgsmaal, som dog ikke interesserer os videre her; skønt den
anatomisk set (den har 2 Patter, kort Hale, ingen Doglæp o. s. v.) maaske staar Faarene
nærmest, er den dog i hele sit Præg og ved hele sin Karakter saa okseagtig, at vi godt
kan lade den beholde sit Navn: Moskusoksen.
Blandt alle Oksearter er den Dværgen, dens Højde over Forparten er 1.20, dens hele
Længde 2.70 Meter, hvoraf Halen kun udgør 6—8 Centimeter. Den er altsaa paa Stør-