Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
POLARRÆVEN.
109
vedligeholdt sig hele Aaret rundt ved stadig Tilførsel af nyt Brændsel (Føde). I den selv
ved Sommertid kun i ringe Dybde optøende men for øvrigt stedse frosne Jordbund vilde
de umuligt kunne grave sig Huler som dem, Murmeldyrene søger Ly i, og under Sten
eller Sne vilde Kulden naa dem og dræbe dem, hvis deres Egen varme ikke modvir-
kede den.
Lad os til Slutning gengive en Fortælling i Mac Clures Rejseberetning om et for-
nøjeligt lille Optrin af Polardyrenes Liv: »Da jeg gik op.i Landet (paa Bathhurst-Øen)
for at faa Udsigt fra en Høj, overraskedes jeg ved Synet af en Hunbjørn og to Unger i
nogen Afstand fra Kysten. Jeg lagde nøje Mærke til dem og saa med spændt Interesse,
hvorledes Moderen anvendte sine Kæmpekræfter for at faa vendt de store Sandstens-
blokke, som laa spredte over Sletten, og under hvilke de stakkels Lemminger paa denne
Aarstid (2 den Juli) søger et Skjulested. I samme Øjeblik som Hun bjørnen løftede Stenene,
hvilket den gjorde ved at sidde paa Haserne og trække den til sig med Forbenene, for
Ungerne ind og greb deres Bytte, som de derpaa i Overgivenhed kastede op i Luften.
Efter at have set Moderen gentage denne Operation, indtil Ungerne maatte have gjort et
meget godt Maaltid, morede det mig at være Vidne til den Maade, hvorpaa Bjørnen giver
sine Unger Die. Hun sad ned med det ene Bagben bøjet, og de smaa diede flinkt staaende.«
Det lykkedes at dræbe alle 3 Bjørne, og det viste sig da, at medens Moderens Mave var
ganske tom, var Ungernes udspilede af Lemminger, som de havde slugt hele.
Medens det dog formodentlig er en Undtagelse, at Isbjørnen saaledes fodrer sine Un-
ger med disse Smaadyr, har de som allerede nævnt en langt farligere Fjende i
Polar ræven (Canis lagopus).
Hvor der er Vildt, er der ogsaa Jægere, saa det kan ikke forbavse, at Polarfavnaen
omfatter Rovdyr, om end kun i 3 eller 4 Arter. Blandt disse er Polarræven den, der er
videst udbredt og oftest forekommende, forsoren Vagabond og næsvis Knægt som den er.
Den hører til Rovdyrenes store Pattedyrorden, der omfatter saa mange højst forskel-
lige Familier, af hvilke nogle biologisk talt kun højst uegentlig kan kaldes Rovdyr. Hvor
forskellige de imidlertid end kan være, har de dog saa mange Træk fælles, at de maa
stilles sammen til en stor Gruppe, hvis væsentligste Kendemærke er Tandforholdene.
Fortænderne er smaa, skarpe, 3 i Tal i hver Kæbehalvdel, Hjørnetænderne store, navnlig
i Overkæben, kegleformede og noget krumme; Kindtænderne er til Stede i forskelligt
Antal (fra 3 til 8 i hver Kæbehalvdel) og er dels skarpttakkede, dels knudrede. Mellem
dem udmærker sig særlig den saakaldte Rovtand, den største og kraftigste, forsynet med
et stærkt udviklet skærende Parti. Rovdyrenes Poter har normalt 5 Tæer, hvoraf dog
Tommelen er svagt udviklet og undertiden mangler paa Bagfødderne. Det yderste Taaled
bærer en Klo, det vil sige en stærk, krummet, trind og spids Negl, og er ved et elastisk
Baand forbundet med næsty derste Taaled, saaledes at Kloen under Gangen holdes mere eller
mindre trukket opad og bagtil, hvorved Sliddet mod Underlaget mindskes eller undgaas.
Ordenen omfatter adskillige Familier, af hvilke vi her skal omtale Hundenes, hvortil
Polarræven hører. Den har 6 Kindtænder i hver Kæbehalvdel i Over-, 7 i Undermunden,
lang Hale, 5 Tæer paa For-, 4 paa Bagfoden og støtter ikke paa hele toden men kun paa
Tæerne alene.