Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
I 12
DE ARKTISKE DYR.
Buske, som kunde give et Bidrag til deres Ernæring, og der er næppe saa meget aabent
Vande om Vinteren, at der kan blive Tale om synderlig mange i Land skyllede døde
Dyr.
Nogle har ment, at de saadanne Steder opsamler Forraad til Vinteren af Fugleæg,
dræbte Søfugle o. I., men det turde være højst usandsynligt, bl. a. fordi de med deres
utrolig skarpe Lugtesans sikkert snart skulde opspore og gøre Kaal paa hinandens Skatte.
Forskel paa mit og dit kender de absolut ikke. Rimeligvis er de i Stand til at sulte i lang
Tid, og af og til maa de vel kunne slumpe til et Maaltid, selv om dette er tarveligt.
Kostforagtere er de ikke; alt hvad der i mest udvidet Forstand kan gaa ind under Be-
grebet spiseligt, gaar de paa med Lyst. De nøjes ikke med levende Bytte: Æg, Aadsler af
enhver Art, i Land drevne Fisk, Bløddyr, Krabber o. 1. er kærkomment. Paa Jan Mayen
f. Eks., hvor der ikke lever andre Dyr end de der om Sommeren ynglende Søfugle, lever
de af disse, deres Æg og Yngel, saa længe de er at faa, men om Vinteren er de udelukkende
henviste til, hvad Havet skyller i Land. Paa Sæløerne i Beringshavet, hvor Søløver og
Søbjørne yngler i store Kolonier, lever de højt paa dem af disse, der dør, medens de er i
Land, og det er altid en Del, samt paa de Unger, der kvæles under Røret paa Yngle-
pladserne. De efterser disse omhyggeligt hver Dag og æder væk af hvert Aadsel, de fin-
der. Vinteren igennem har de Føde nok i de flaaede Kroppe af de for Skindenes Skyld
dræbte Sæler.
Hvor de forekommer i større Antal, er de til utaalelig Plage for Beboerne ligesom
ogsaa for overvintrende polarrejsende. De er frække og tyvagtige i en ganske utrolig
Grad og agter intet for helligt. Hvad de ikke kan æde, slæber de alligevel af med til deres
Huler under Sneen eller mellem Sten, og det er vanskeligt at skjule Proviantforraad og
Depoter for dem eller dække dem saaledes, at de ikke kan skaffe sig Adgang til dem.
Ingen har lidt mere under Polarrævenes Plagerier end den berømte Steller, der under
sit tvungne Ophold paa Beringsøen i forrige Aarhundrede maatte føre en forbitret Kamp
imod dem. Deres Frækhed gik ud over alle Grænser. De trængte ind i Hytterne ved Dag
og Nat, stjælende og bortslæbende de mærkeligste Ting: Kurve, Stokke, Sække, Sko,
Strømper o. s. v.; de forstod at vælte store Stene bort fra de Forraad, man havde søgt at
sikre ved Hjælp af saadanne, idet de arbejdede sig ned under dem og hjalp hinanden med
at vælte dem af Vejen. Flaaede man et Dyr, stod de i Flok rundt om, saa man ofte maatte
stikke 2—3 af dem ihjel, fordi de sled Kødet ud af Hænderne paa Folkene. Søgte man at
beskytte et eller andet ved at anbringe det paa en høj Stolpe, undergravede de denne, til
den væltede, eller klatrede op ad den som Katte. Laa Folkene ude om Natten, stjal de
dem Huerne af Hovedet og Skindene bort under dem. Sad en Mand stille, kom de dri-
stigt nær og aad Skoene af Fødderne paa ham. De gravede Ligene af de døde Søfolk op
og aad væk af dem, ja de angreb de syge, der havde ondt ved at værge sig imod dem.
Til sidst blev Stellers Folk saa rasende paa de plagsomme Dyr, at de ikke blot slog
dem ihjel i Hundredvis, men ogsaa fangede dem og pinte dem paa de sindrigste og mod-
bydeligste Maader. De var lette nok at komme til Livs, thi man behøvede kun at holde et
Stykke Kød hen imod dem med den ene Haand, saa bed de straks til, og man kunde da
dræbe dem med en Økse. Ogsaa deres egne døde Kammerater aad de, disse blev derfor
brugte til Lokkemad, idet man smed dem ned i en stor, gravet Grube, der hurtigt blev
fuld til Randen af rovlystne Ræve, som saa blev tærskede ihjel med Knipler. Paa mange