Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
282
DE PALÆARKTISKE DYR.
den fast mod Bryst og Bug; nu bed Nummer to sig fast i dens Underkæbe og trak den
med samt Melonen triumferende op ad Skraaningen!
Vi vilde ikke vove at fortælle en saadan Historie og bruge den som et Bevis for Sjska-
lernes Klogskab, hvis vi ikke havde set den citeret af ansete Forfattere og vidste, at der
er Grund til virkelig at anse den for paalidelig. Naar saa er, maa det indrømmes, at den
vidner om betydelig Omtanke hos disse Dyr.
For øvrigt former Sjakalernes Liv sig ikke meget forskelligt fra andre vilde Hunde-
arters. Som alle saadanne er de vante til at samvirke i Flok og til at understøtte og hjælpe
hinanden saavel ved Angreb som ved Forsvar. Derved er der hos dem, som hos alle
selskabeligt levende Dyr, uddannet visse sociale Instinkter, der sikkert har gjort det lettere
for Menneskene at tæmme dem og lettere for dem at slutte sig til Menneskene, naar de,
indfangede som Unger, maatte vænne sig til Samliv med disse og til Samvirken med dem
paa Jagten.
Ved Siden af Ulven og maaske enkelte andre vilde Hundearter er Sjakalen nemlig
sikkert nok en af S tamfædrene til vore Tam hun de, og netop den forholdsvise Lethed,
hvormed disse Dyr lod sig tæmme, har tidligt gjort dem til Husdyr. De fleste Naturfolk
har Kærlighed til Dyr og morer sig med at indfange forskellige Arter som Unger og
holde dem i Fangenskab. Ofte og paa flere forskellige Steder maa det da i en fjern Fortid
være sket, at man paa Jagten fandt vilde Hundearters Lejer og tog en eller flere Unger
med hjem derfra. Naar de voksede til, vilde de i Kraft af deres Trang til Selskab og deres
sociale Instinkter slutte sig fast til deres Herrer, betragtende dem og sig som hørende til
en og samme »Flok«, og det maatte da snart gaa op for disse, hvor megen Nytte de kunde
have af deres firbenede Venner. De sørgede for, at disse formerede sig i Fangenskab, hvad
de er meget villige til, og paa den Maade opstod snart et virkeligt Tamdyr, der dog ofte
blev krydset med sine vilde Frænder. Mødtes saa Stammer hver med sin tæmmede Hunde-
art, parredes disse, og Blandinger, Afarter og Racer opstod efterhaanden.
Hunden var uden Tvivl det første Dyr, Mennesket tæmmede og gjorde sig under-
danigt, til Hjælper, Kammerat og trofast Ven. Hvor vi vender Blikket hen Jorden over,
ser vi selv de lavest staaende Folkestammer i Besiddelse af Tamhunde, og vi skal gaa
meget langt tilbage i Tiden for at træffe Mennesket uden saadanne. De omstrejfende
Horder, som dannede Affaldsdyngerne (Køkkenmøddingerne) ved vore Kyster, havde
som eneste Husdyr en spidssnudet Hund af temmelig ringe Størrelse; i Schweiz’s Pæle-
bygninger hørte en lignende hjemme, ja selv i en Knoglehule er der fundet Bendele,
tydede som stammende fra en Tamhund. Da Europæerne kom til Amerika, var de ind-
fødte i Besiddelse af Hunde, lige fra Eskimoerne til Ildlænderne. Selv i Australien, hvor
Pattedyrene ellers, paa nogle flyvende Arter og et Par Gnavere nær, kun er repræsen-
terede ved Pung- og Kloakdyr, fulgte en Hund, Dingoen, de omstrejfende Stammer, lige-
som den ogsaa levede vild eller forvildet i stort Antal hele Fastlandet over.
Saa langt Historien rækker tilbage, taler den om Hunde af forskellige Racer, og de
ældgamle Mindesmærker i Assyrien og Ægypten viser os Billeder af dem. De lærer os,
at Ægypterne for 4000 Aar siden var i Besiddelse af en Hund, hvis hængende Øren er
usvigeligt Tegn paa lange Tiders Trældom, og at Assyrerne foruden andre Former havde
een, der i Størrelse og Udseende ligner vor Tids største Dogger.
Vi ved jo alle, at der nu Jorden over findes et Utal af vidt forskellige Hunderacer,