Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
672
DE PALÆARKTISKE DYR.
En egen Gruppe blandt Tandhvalerne danner Delfinerne, der haren høj Rygfinne,
mange kegleformede Tænder og næbformet Snudeparti. De holder sig mest til de aabne
Have og er slanke, hurtige og behændige. Ofte springer de, tilsyneladende kun drevne
af kaad Livslyst, højt op over Vandet, undertiden endog over Fiskernes Baade. De er sorte
paa Ryg-, hvide paa Bugsiden, men de saaledes farvede Partiers relative Størrelse er for-
skellig hos de forskellige Arter. Delfinerne lever ligesom Marsvin og Grindehvaler væsen-
ligst af Fisk.
Almindeligst er i vore Farvande Hvid næs en (Delphinus albirostris), der bliver 3 Mt.
lang og har et kort, hvidt Næb. Af samme Størrelse og meget lignende Udseende er
Hvidskævingen (D. acutus), der dog er noget slankere, ligesom Grænsen mellem
Rygsidens mørke og Bugsidens hvide Farve er skarpere; paa hver Side af Bagkroppen har
den en stor, fortil hvid, bagtil graa, langstrakt Plet. Den er sjælden hos os, almindelig ved
Atlanterhavets østlige Kyster ned til Gibraltarstrædet. Øresvinet (Z). lursid) er fra 3 til $
Mt. langt og temmelig massivt bygget med kort, but Næb. Del lever fornemmelig af Blæk-
sprutter og bebor, foruden den sydligste Del af Ishavet, Atlanterhavet fra Grønland og
Amerikas Østkyst til Østersøen og Middelhavet. Hos os ses det ikke hyppigt. Slankest
og hurtigst er den almindelige Delfin (D. delphis) eller Springeren, der bliver indtil
2 til 22/3 Mt. lang, har langt og spidst Næb og kun er sort paa selve Ryggen, medens
Siderne er graa og Bugen hvid. Den har Udbredelse fælles med Øresvinet, men er hos os
endnu sjældnere end dette. Derimod er den almindelig i Middelhavet, og det er nærmest
den, der, maaske i Forbindelse med Øresvinet, spiller saa stor en Rolle i græsk og romersk
Mytedigtning og Kunst.
For Fuldstændighedens Skyld skal vi endnu nævne, at den mærkelige og store Tand-
hval Kaskelotten (Physeler macrocephalus), der i vore Dage oftest træffes i de sydlige Dele
af Atlanterhavet, er strandet et Par Gange paa Øer i Kattegattet (Hjarnø og Læsø) samt
at et Par andre, Døglingen nærstaaende Hvaler, Ziphius Gervaisii og Z. Sowerbyiensis lige-
ledes er forulykkede enkelte Gange paa Kattegattets Kyster.
Medens Hvalerne ikke kan gælde for Kystdyr, er Forholdet et andet for Søkøernes
(Sirenia) Vedkommende. De vil blive nærmere omtalte senere hen, hvorfor vi her kun
nævner, at en uddød Art, den stellerske Sø ko (Rhytina Stellen), har tilhørt den palæ-
arktiske Fauna. Den blev 1741 opdaget af den berømte Steller ved Beringsøen, hvor det
sidste Eksemplar blev nedlagt allerede Aar 1768. Saa hurtigt faldt dette mægtige og mærke-
lige Dyr som Offer for Menneskets hensynsløse Efterstræbelser! Det var 8—10 Mt. langt,
maalte indtil 9 Mt. i Omfang og forekom i store Flokke.
Navnlig ved lave Strandbredder, hvor Højvandet efterlader en Masse organiske Lev-
ninger paa de udstrakte, under Ebben tørlagte Flader, vrimler der af Fugle. De fleste af
dem er Vadere og Svømmefugle, men ogsaa Medlemmer af andre Ordener søger ofte
Føde her, og adskillige tager fortrinsvis Ophold paa tilstødende Strandenge. Ravne og
Krager, Vipstjærter, Pibelærker, Digesmutter og Stære er, for blot at nævne nogle, hyp-
pige Gæster paa saadanne Steder, og Lærkernes Sang høres ofte paa Markerne lige ud
til Stranden. Ogsaa paa Klipperne ud mod Havet bygger og bor mange Fugle, der intet
direkte har med dette at gøre, saaledes Rovfugle og Klippeduer.
Naar man en taaget Vinterdag ligger ude ved Iskanten paa en af vore Fjorde for at