Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
674
DE PALÆARKTISKE DYR.
hederne i store Træer eller paa Klipperne. Langs Norges og Sverrigs Kyster samt ved de
store svenske Søer yngler de talrigt, og selv i vore danske Strandskove ses deres Reder
nu og da. Ogsaa i de jydske Vildmoser har de tidligere ruget paa store, vidt om synlige
Høje ophobede af dem selv i Tidernes Løb, idet der Aar efter Aar er føjet nyt Materiale
til de gamle Reder. Havørne bliver nemlig meget gamle, og et Par holder sammen og
bygger, saa længe de er i Live og uforstyrrede, Aaringer igennem paa samme Sted. Om
Vinteren er de ret almindelige ved vore Kyster, thi de gamle Fugle, der bliver paa Yngle-
stedet, saalænge Forholdene tillader det, maa dog ofte vige Pladsen navnlig i Sverrig for
Islæg og ty til aabne Vande, og de unge har foi Vane at strejfe viden om.
Havørnen lever for en væsentlig Del af Fisk, bande fra det salte og det ferske Vand,
men ved Siden deraf tager den dog ogsaa navnlig Svømmefugle. Meningerne er delte
om, hvorvidt den angriber Pattedyr eller ej. Medens Kær bø Hin g og C o 11 i n siger, at
den om Vinteren jager Raadyr, Harer og store Fugle (Gæs), samt at den ogsaa forgriber
sig paa Lam, Grise, Faar og tamt Fjerkræ, hævder Kolthoff og Jægers kiøld, at den
sandsynligvis aldrig angriber Landdyr. Rimeligvis har de første, med hvem Nilsson og
Brehm er enige, Ret. Sine Unger fodrer den med Fisk og Fugle, og den flyver under-
tiden 2 Gange daglig flere Mil fra Redestedet til en lovende Sø og tilbage igen med et
ofte tungt Bytte i Kløerne. I Yngletiden høres ofte, uden for denne sjældent, dens skarpe,
korte, rask gentagne Skrig.
Kommer man en tidlig Efteraarsdag ud til en eller anden flad Strand, vil man, især
hvis det er Lavvande, rigtig kunne faa Vaderne at se i fuld Virksomhed med at drage
Nytte af, hvad Havet har efterladt og med at hente Smaadyr frem af Sandet og Pytterne.
Flokkevis og enkeltvis spredte over de store Sandflader tumler sig her i mange forskellige
Arter, store og sin aa, nogle helt ude i Vandet, andre længere inde ved den egentlige Bred.
Blandt dem, der holder sig til denne sidste, vil man let kunne kende Præstekraven,
n. Strandrylen (Charadrius hiaticula), en lille, forholdsvis kortnæbbet, gul- og lavbenet, til
Brokfugleslægten hørende Fugl med graabrun Ryg, hvid Underside og en hvid, sort ind-
fattet Ring om Halsen. Den er Ynglefugl i hele Europa og tilbringer Vinteren i Afrika,
til Dels helt nede i Kaplandet. I Skandinavien er den almindelig overalt ved Kysterne lige-
som ogsaa i Danmark, hvor den dog ogsaa yngler inde i Landet, ofte langt borte fra et-
hvert Vand. Den er paa Ynglestedet meget lidt sky og lader stadig sin Piben eller Fløjten
høre under Flugten. Dens Æg ligger, oftest $ i Tal, uden nogen Rede mellem Strandstene
eller paa andre stenede Pletter, hvor de er vanskelige nok at finde, eftersom de ved deres
Farver, som med smaa Variationer er fælles for de fleste Strandfugle, hæver sig saa lidt
fra Omgivelserne. De er nemlig gulgraa med sorte Pletter.
Nær beslægtet med Præstekraven er den lige saa store hvidbrystede Strandpiber,
n. den sortbenede Strandryle (Ch. cantianus), der er sortbenet og mangler det sorte under
Halsringen paa Forbrystet. Den holder sig næsten udelukkende til Havkysterne og yngler
i Mellem- og Sydeuropa, bl. a. hos os og i det sydligere Skandinavien. Noget mindre, paa
Spurvens Størrelse, medens de to andre Arter er paa Drosselstørrelse, er den lille Strand-
piber, n. den lille Strandryle (C/z. curonicus), som i Farve paafaldende ligner Præstekraven.
Den har Udbredelse fælles med sin hvidbrystede Slægtning, men er hos os sjældnere end
denne.