Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
FLAMINGOEN.
679
er sorte, de sidste dog med store, hvide Partier. Fortæerne er forbundne med en dybt,
halvrundt indskaaren Svømmehud. Et har den (og dens nærmeste Slægt) ganske for sig
selv, nemlig det lange, tynde, fladtrykte, spidse, i den yderste Halvdel opadbøjede Næb,
hvis Udseende er højst kuriøst.
Denne mærkelige Fugls Hjem er Mellem- og Sydeuropa, Nordafrika og Mellemasien
med Nordgrænse hos os og i Sydsverrig. Den yngler, til Dels kolonivis, enkelte Steder
ved vore Kyster og paa Holme i Søer nær ved disse, hvor dens 4 Æg, der har de hos
Strandfuglene sædvanlige Farver, lægges i en Fordybning i Sandet eller Gruset. Nærmer
man sig Rugepladsen, flyver Fuglene ængsteligt skrigende omkring Fredsforstyrreren,
men ellers er de meget sky. Deres Føde, der ikke blot bestaar af Smaadyr, Fiskerogn o. 1.,
men ogsaa af fine Vandplanter, især Alger, samler de ude paa Fladvandet og paa de ved
Lavvande tørlagte Sandstrækninger, der sr nødvendige Betingelser for deres Velvære.
Maaske har Næbbet faaet sin underlige Form ved, at de har haft for Vane at søge Føde
inde under de paa saadanne Steder almindelige Sten.
Ogsaa blandt Svømmefuglene maa et Antal nærmest kaldes Kystdyr, fremfor alt
Flamingoen (Phoenicopterus rosens), der af mange Forskere anses for at høre til Vaderne,
hvilket visselig ikke modsiges hverken af dens Ydre eller dens Levevis. Dens almægtigt
lange, tynde og højt op paa Skinnebenene nøgne Ben staar i endnu grellere Misforhold
til Kroppen end Stylteløberens og gør det muligt for den at vandre om i ret dybt Vand,
hvis Bund den dog er i Stand til at naa med Næbbet, eftersom Halsen er lige saa ufor-
holdsmæssig i sine Dimensioner som Benene. Disse Legemsdele maa hos Fugle, der fører
Vadernes Levemaade, svare til hinanden, thi Maalet med de lange Ben er jo hos dem
væsentligt at gøre dem i Stand til at kunne hente Føden i Vandet uden at skulle svømme
eller dykke. Men havde Halsen ikke en tilsvarende Længde, vilde Benenes kun hjælpe
dem lidt. Ganske mærkværdigt er Flamingoens store, brede Næb med det underlige Knæk
nedefter paa Midten; den benytter det til at rode op i Bunden med saaledes, at Overnæb-
bet vender nedad, og det er for øvrigt konstrueret omtrent som Ændernes til at si Smaa-
dyr bort fra Vand og Mudder. Den udvoksede Fugl er lyst og skært rosenrød med mørke-
røde Overvinger, sorte Svingfjer, røde Ben og rødt, sortspidset Næb, medens den som
yngre er hvid. I Højde maaler den næsten P/3 Mt., og mellem de forholdsvis korte For-
tæer har den en temmelig dybt indskaaren Svømmehud.
Den her beskrevne Flamingoart forekommer ved Middelhavet og det sorte Hav, ved
Indiens Kvster og det røde Hav, samt paa en Del af Afrikas Vestkyst og de der liggende
Øer. Den er almindelig i Spanien, paa Sicilien og Sardinien, hvor den navnlig har sit
Tilhold ved Søerne i Nærheden af Kysten, men saaledes, at den foretrækker de salte og
brakke for de ferske. Derfor træffes den ogsaa meget talrigt ved de store Brakvandssøer i
Nilens Delta. Her spankulerer Flamingoerne om i Rækker og Geledder, og Brehm beskri-
ver med malende Ord det dybe Indtryk, de gjorde paa ham, naar Solen lyste i deres rosen-
røde Fjerpragt, og naar de kom susende i Tusindvis ordnede som Tranerne i kileformede
Flokke. Føden søger de blandt Vandets og Bundens Masser af Smaafisk, Rogn og lavere
Dyr. Egentlige Trækfugle er de ikke, heller ikke i Europa, men de strejfer meget om og
træffes ofte kun paa bestemte Steder til bestemte Aarstider. De ruger kolonivis i store
Sumpe, snart ude i selve Vandet, snart paa vanskeligt tilgængelige, ganske lave Holme.