Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
SKARVEN.
68 $
bølgeslidt Udskær, og aldrig var den nogen Tid længere borte fra Havet, end at den jo
kunde styrte sig i det fra Stedet. Men nu har Storm og Snefog og Taage gjort den vils
og ladet den strande langt inde i Land, hvor den ikke kan se sit Hjem, det store, frie Hav
— er det saa underligt, om den bliver skør og selvopgivende? Men se den samme Fugl,
hvor den føler sig hjemme, og man vil faa et andet Indtryk af den.
Sulen yngler massevis paa smaa Klippeøer saa langt ude i Havet som muligt. Paa St.
Kilda, paa Myggenæs (Færøerne), paa Vestmanneey, Grimsey o. fl. under Island giver den
Møde i uhyre Tal ved Foraarstid for at sørge for Slægtens Formerelse. Paa en Klippeafsats
Snese af Meter over Havet, ofte knap stor nok til at bære Reden, samler, den en Bunke
Tang, i hvilken den lægger sit eneste, store, grønblaa Æg, som Han og Hun skiftevis
ruger, til den grimme, graadige Unge bryder
frem for straks at raabe paa Mad, Mad og mere
Mad. Begge de gamle har nok at gøre med at
fiske til dem selv og til Slughalsen derhjemme,
som mere og mere omgiver sig med ubedrage-
lige Tegn paa en god Fordøjelse, til den til sidst
sidder snavset og stinkende i en Mødding, hvis
Overflødighed finder Afløb i hvide Strømme
ned ad den mørke Klippe. Omsider kommer
den Dag, da Vingerne er stærke nok til at bære
den nye Verdensborger, og nu holder Foræl-
drene op med at made den, indtil Sulten driver
den til efter megen Klynken og mange ynke-
lige Vræl at styrte sig gennem Luften ned i det
vinkende Hav. Snart efter forlader Familien i
Flok og Følge med Hundreder Ynglestedet for
at tilbringe Resten af Aaret til Havs, Dagene
paa Vingerne, Nætterne paa Vandet sovende
trygt i Storm som i Stille.
Sulerne er udholdende Flyvere, der i sej-
lende Flugt kan maale sig med de dygtigste Fig. 413. Skarv paa Reden med Unger,
blandt Fuglene, og deres store Aarefødder, thi
de hører til de aarefodede, gør det til en let Sag for dem at svømme rask og støt. De
følger Fiskestimerne, navnlig Sildene, og bemægtiger sig deres Bytte ved Styrtedykning.
Deres Tilsynekomst ved de nordiske Kyster er derfor periodisk ligesom Sildens, og de
er i visse Aaringer almindelige nok her, saa sjældne de ogsaa er i andre. Paa Ynglestederne
tages Æg og Unger i Massevis af Øboerne, men ellers forfølges de ikke stort, da de voks-
nes Kød just ikke er velsmagende.
For en Aarrække siden havde en stor Koloni af Kormoraner eller Skarver (Graculus
carbo) slaaet sig ned i Bognæs Skov ved det indre af Issefjorden, hvor de byggede deres
store og klodsede, men stærke og faste Rede af Grene og Kviste i de store Løvtræer ud
mod Strandbredden. De forvandlede efterhaanden den smukke Skov til et stinkende og
støjende Niflhejm; Træerne blev bladløse og gik ud som Følge af deres skarpe og ætsende
Ekskrementer, og Skovbunden under dem dækkedes fodhøjt med Skarn, Aadsler af ned-