Vor Klodes Dyr 1
Forfatter: W. DREYER, J.O. BØVING-PETERSEN
År: 1903
Forlag: DET NORDISKE FORLAG ERNST BOJESEN
Sted: KØBENHAVN
Sider: 720
UDK: 5919
FØRSTE BIND
INDLEDNING
DE ARKTISKE DYR
DE PALÆARKTISKE DYR
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
HUSMUSEN.
6 93
Mennesket til Egne, hvis Klima de ikke kan udholde i det fri (Kakerlakker f. Eks.). Var-
men bidrager ogsaa til at lokke et Antal Dyr ind i vore Huse om Vinteren, idet de be-
nytter disse til sikre Overvintringssteder.
Foruden alle disse i Ordets egentlige Forstand Boligernes Dyr er der endnu en Gruppe,
vi ikke kan forbigaa, de egentlige Snyltere nemlig. Det menneskelige Legeme maa lige
saa vel som Dyrenes tjene til Opholdssted og Næringskilde for talrige, lavere organiserede
Væsener, der dels lever uden paa det: i Haaret, paa Huden o. s. v., de udvendige Snyltere
(Ektoparasiter), dels i dets indre Dele: Fordøjelseskanalen, Galdegangene, Musklerne o. s.v.,
de indvendige Snyltere (Endoparasiter). De første er som Regel Insekter og Mider, de
sidste oftest Orme.
Til de Dyr, der hyppigst træffes i vore Boliger, hører nogle smaa Gnavere. Htis-
mus en (Mus musculus) omtales allerede af Oldtidens græske og romerske Forfattere og
er altsaa en gammel Gæst i Europa, skønt dens oprindelige Hjem vistnok har været
Asien. Den ligner de ovenfor omtalte Musearter, men kendes fra dem ved Halens store
Antal Ringe (c. 180), samt ved at den ikke er hvid, men kun noget lysere graa paa Un-
dersiden.
Er man i Stand til at se fordomsfrit paa denne vor vævre lille Husfælle, maa man ind-
rømme, at den egentlig er et nydeligt Dyr. Dens fine Hoved med den spidse, med Kne-
belsbarter af Varbørster udstyrede Snude, de smaa, klare Øjne og store Øren, dens bløde,
fine Pels og smaa, gulgraat behaarede Poter er i Grunden alt sammen tiltalende. Kun den
lange, næsten nøgne, ringede og skællede Hale kan maaske siges ikke at være prydelig,
men Dyrets Livlighed og kloge, kvikke Udtryk burde kunne forsone selv med dette stø-
dende Vedhæng, saa meget mere som Musen i Virkeligheden er en kæk og tillidsfuld lille
Skabning, der let taber sin Skyhed og Frygt for Mennesket, naar den møder en Smule
Venlighed og ikke forfølges med fanatisk Had.
Om Dagen mærker man lidet eller intet til Musene, selv om de er mange, thi de er
udtalte Natdyr, hvem først det indbrydende Mørke lokker frem af Sprækker og Huller.
De sætter stedse Bo i nærmeste Nærhed af Mennesket og søger kun ud paa Markerne for
at ligge paa Landet i den varmeste Tid. Her graver de sig Gange under Jorden, medens
de i Husene gerne har Tilholdssteder nok, hvor de kan indrette et Leje for sig og deres
Unger. I alle Nattens Timer er de i rastløs Bevægelse og har hundrede Ting for. Først
skal de fouragere og drikke, og selv om de ikke er Kostforagtere, kan det dog somme
Tider knibe nok med at bjærge Føden, saadan som de store taabelige Mennesker gemmer
alting bort. Heldigvis for dem har de gode Tænder, som de ikke blot forstaar at bruge,
men som de ligefrem synes at føle Nydelse ved at bruge, saa det skulde gaa haardt til, om
de ikke i Nattens Løb skulde kunne gnave sig frem til et eller andet spiseligt. Naturligvis
har de deres Yndlingsretter, og de skal nok vide at finde den modneste Frugt og den
bedste Bid, men i en snæver Vending tager de til Takke med alt, hvad der i videste For-
stand kan kaldes spiseligt.
Har de tilfredsstillet deres Appetit, er det Tid at tage fat paa andre Gøremaal: Han
søger Hun ogsaa blandt dem, og det gaar ikke af uden Rivninger og Slagsmaal, ledsagede
af Piben og Skrig; unge, livsglade Museunger leger Tagfat og Skjul og Røver og Soldater,
i alt Fald gør de da Støj nok, til at det kunde være saadanne Lege, de forlyster sig med,