Bidrag til vor Haandværksstands Historie i
Tiden för 1857
Forfatter: C. Nyrop
År: 1914
Forlag: NIelsen & Lydiche (Axel SimmelKiær).
Sted: Kjøbenhavn
Sider: 429
UDK: 338.6(489) nyr
Trykt som Manuskript
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
STANDEN, DER SKULDE HJÆLPES
25
ved Siden af dem er lige til Aaret 1800 endnu kun tre Haandværkere
at nævne, Grovsmed Andreas Knoch (1693), Garver Peter Dorn (1705-
20) og Guldtrækker Oktavius Holman (1716)1. Nej som Stand holdtes
Haandværkerne absolut udenfor, de rangerede nedenfor de fornemme
Borgere, og Regeringen havde Intet at bemærke hertil. I et kongeligt Re-
skript af 1691 indskærpedes det kun Magistraten, at der til at indtræde
i Forsamlingen burde vælges Saadanne, der kunde tiltræde Raadmands
Embede ved indtrædende Vakance2. Forsamlingen gjorde Forslag om
hvem der skulde vælges, hvorpaa Magistraten valgte.
Privilegiernes Ordlyd og Fortolkning liar sikkert været Haandvær-
kerne i boj Grad imod. De havde ganske som de andre Borgere, der
nu stilledes over dem, gjort deres Bedste for at forsvare Byen og med
dem haaret Belejringens Byrder. Naar Frederik III i September 1658
kan stille 3 Heste til Oberst Hans von Ahlefeldts Raadighed, er det —
som Kongen siger — kun fordi Skræderen Lorentz Beck »os haver lovet
dermed at undsætte«, og 1660 gjör Murerlavet i en Ansøgning til Magi-
straten opmærksom paa, at dets Mestere og Svende havde været brugt
paa farlige Poster til at hindre Svenskernes Kugler fra at gjöre Skade,
et »perikuløst« Arbejde, ved hvilket nogle af dem satte Livet til, andre
deres Helbred3. Men derved ændredes Tidens Opfattelse af Haandvær-
kernes Stilling ikke. Efter dem hørte Haandværkerne nu een Gang ikke
til de »bedste og fornemste« Borgere.
Den soranske Professor Hans Lauremberg udsendte 1652 nogle Skjæmte-
digte paa Plattysk — Forfatteren var tyskfødt — men de bleve hurtigt
oversatte paa Dansk, og i et af dem »Om Menniskens Idræt, Vandel
og Manere«, forekomme følgende Linier4:
Endog et Haandværk har en Guldring paa hver Finger,
At vær’ en Haandværksmand jeg dog ej efter springer:
Det er en ærlig Stand, den Mening har jeg stærk,
Man den ej miste kan, fornøden er dens Værk.
Men det mishager mig: De paa hverandre klager
Og slemt skamferer ud og sjælden sig fordrager.
Det er ikke noget egentlig Ondt, der her siges om Haandværkerne.
Skjöndt Forfatteren absolut ikke selv vilde være Haandværker, betegner
4