Jordkloden Efter Syndfloden
Physisk-geographiske Skildringer for dannede Læsere
Forfatter: Louis Figuier
År: 1869
Forlag: P. G. Philipsens Forlag
Sted: Kjøbenhavn
Sider: 507
UDK: 551.4
Emne: Efter den franske Originals tredie Oplag
Med en Mængde i Texten indtrykte Oplysende Billeder og Prospekter
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
Kilder, Floder og Soer.
353
Frugtbarhed netop beroer paa en passende Forsyning med Vand,
overalt frembyde en trøstesløs Afvexling af Oversvømmelse og Tørke.
Det er netop de overste porose Jordlags Evne til at optage Vand,
der forebygger disse fordærvelige Aderligheder, idet de paa Grund
as den nævnte Egenskab virke som Beholdere, der i den fugtige
Aarstid opsamle en stor Deel af den faldende Regnmængde for
senere i den torre Aarstid at afgive sine uudtømmelige Forraad til
Bronde, Kilder og Bække. Paa denne Maade har Naturen sikkret
os en stadig og regelmæssig Forsyning med Vand, der baade for
Dyr og Planter er en lige nødvendig og uundværlig Livsbetingelse.
Mange af de rigtstrommende Kilder, der af sig selv vælde frem af
Jorden, have derfor ogsaa i sin Tid spillet en vigtig Rolle med
Hensyn til Menneskeslægtens Samfundsliv og Udvikling, idet de
have udgjort Midtpunkter, om hvilke man i Erkjendelsen af et
rigeligt Vandforraads store Nytte og Betydning efterhaanden har
slottet sig sammen i større eller mindre Samfund for alle at nyde
Godt af den samme Velgjerning. Det Gaadefulde i de naturlige
Kilders Oprindelse, den melodiske Rislen eller eenssormige Brusen,
med hvilkeu de uudtømmelige Masser af krystalklart og veder-
kvægeude Vand vælde frem af den tause Jord, og den Yppige
Plantevæxt, der sædvanlig udvikler sig paa den fngtige Jordbund i
Kildens umiddelbare Nærhed og smykker den langs med dens Lob,
hensætter os umlkaarligt paa saadanne Steder i en ejendommelig
drømmende og phantastisk Sindsstemning, der ligesom bringer
Sjælen i et nærmere Forhold til den ydre, omgivende Natur.
Mange Kilder besade maaskee netop af denne Grund allerede i
Oldtiden et stort Ry, idet de betragtedes som Helligdomme, der
stode under Gudernes særlige Beskyttelse. Hvem kjender saaledes
ikke Hippokrene ved Foden af Helikonbjerget eller den castalske Kilde
paa det klassiske Parnas? Grækenlands Kilder flyde efter al Sand-
synlighed endnu paa de samme Steder som paa den Tid, da det
gamle Hellas stod i sin fulde Blomst, men hvor forandrede ere
ikke Omgivelserne? En ussel og fattig Landsby, der deboes af en
flov og uvidende Befolkning, indtager i vore Dage det Sted, hvor
fordum det stolte Delphi med sit berømte Apollotempel laae. Den
hellige Kilde, der i sin Tid inspirerede Pythias Præstinde hendes
Jordkloden ester Syndfloden. 23