Jordkloden Efter Syndfloden
Physisk-geographiske Skildringer for dannede Læsere
Forfatter: Louis Figuier
År: 1869
Forlag: P. G. Philipsens Forlag
Sted: Kjøbenhavn
Sider: 507
UDK: 551.4
Emne: Efter den franske Originals tredie Oplag
Med en Mængde i Texten indtrykte Oplysende Billeder og Prospekter
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
390
Kilder, Floder og Soer.
Fald, overgaae derfor i Indtrykkets Storhed betydeligt Stanbbach
og Njukanfossen, der begge styrte sig ned fra en Hende af om-
trent tusinde Fod.
Blandt de forskjellige Vandfald i Europa ere de i Pyrenæerne
beliggende Gavarniefald nogle af de mærkeligste saavel paa Grund
af deres anseelige Hoide som formedelst de vilde og maleriske Natur-
forhold, der omgive dem. Naar man fra Lavlandet stiger opad langs
Gavefloden, kommer man esterhaanden gjennem en Række af snevre
Kloster og indknebne Dale til Toppen af Pimaus, der adskiller
Estaubodalen fra Gavarniedalen. Betragtningen af de dybe og
smalle Fjelddale viser tydeligt, at de engang have dannet smaa
Soer, fra hvilke det overflødige Vand sandsynligviis i sin Tid har
styrtet sig ned som frygtelige Cascader, forinden det lykkedes det at
at udfljære det dybe Flodleie, gjennem hvilker den rivende Elv nu
for Tiden strømmer nedefter. Den ene Ende af Gavarniedalen
danner en halvkredsformig Udludning, den saakaldte Gavarnies
Circus, der er omgivet af lodrette, mere end 1200 Fod hoie Klippe-
vægge med takkede Rande. Længere tilbage hæver der sig endnu
hoiere Bjergtoppe, der udmærke sig ved deres vilde og dristige
Former og hele Aaret igjennem ere bedækkede med skinnende hvide
Sneemasser. Fra Randen af de steile Fjeldvægge, der lukke
Gavarniedalen, styrter der sig ti til tolv forskjellige Cascader næsten
lodret ned og med en efter Aarstiden og de ophobede Sneemasser
vexlende Vandmasse. Det er især om Foraaret, naar de varme
sydlige Vinde bringe Sneen til at smelte rask, at Gavarniefaldene
svulme op til et betydeligt Omfang og vise sig i deres hele majestætiske
Pragt. Vandet i de største Fald styrter da ned som en uafbrudt
og sammenhængende Masse og med en saa uhyre Voldsomhed, at
Klipperne næsten synes at ryste i deres Grundvold. Om Som-
meren svinde Vandfaldene derimod esterhaanden ind til mindre
omfangsrige Straaler, der baade ved Luftens Modstand og tillige
ved fremspringende Klippekanter, imod hvilke de stode an under
Faldet, forvandles til en tyk Sky af blændende hvidt Vandstov, der
i Sollyset tager sig ud som et over Fjeldvæggen udbredt Slor af
det fineste hvide Musselin. I Bunden af Gavarnies Circus samler
Vandet fra de forskjellige Fald sig til en Elv, der danner Be-