Jordkloden Efter Syndfloden
Physisk-geographiske Skildringer for dannede Læsere
Forfatter: Louis Figuier
År: 1869
Forlag: P. G. Philipsens Forlag
Sted: Kjøbenhavn
Sider: 507
UDK: 551.4
Emne: Efter den franske Originals tredie Oplag
Med en Mængde i Texten indtrykte Oplysende Billeder og Prospekter
Søgning i bogen
Den bedste måde at søge i bogen er ved at downloade PDF'en og søge i den.
Derved får du fremhævet ordene visuelt direkte på billedet af siden.
Digitaliseret bog
Bogens tekst er maskinlæst, så der kan være en del fejl og mangler.
Havet.
487
lysende Stjerne ved en magisk Lysudstraaling as en ikke mindre
imponerende Natur. Polarnattens mørke Himmel glimrer og
funkler navnlig meget oste as et flammende Lys, der efter hver as
de to Poler benævnes Nordlys eller Sydlys (Fig. 83). Phæ-
nomenet begynder sædvanlig med, at Himlen antager en morkere
Farve, der i de nordlige Polaregne opnaaer sin største Intensitet
mod Nord, hvor der ligesom viser sig et sort skyet Parti tvers over
Himlen. Paa Grændsen af dette mørke Afnit danner der sig der-
paa en lysende Bue, der hæver sig til forfljellig Høide over den
nordlige Horizont og udsender funklende Straaler, der pludselig
kunne skyde op til store Hoider paa Himlen; undertiden gaae
Straalerne endog Syd for Zenith og lobe da sammen i eet Punkt,
der sees omgivet af en stærk Lysglands og kaldes Kronen. Der
viser sig ogsaa undertiden formløse Glimt, der lobe i samme Ret-
ning som Straalerne, eller skyformede Masser, der blive lysende,
uaar de komme ind i Straalerne. Polarlysets Farue er snart
ganske hvidt, snart spillende i mangehaande Nuancer, as hvilke dog
Rodt og Guult ere de hyppigste. Phænomenet viser sig aldrig paa
en ganske klar Himlen, men er dog saa gjennemsigtigt, at man
kan see de større Stjerner igjennem det, ja endog igjennem det
tilsyneladende meget morke Rum under den lysende Bue.
Den samme Længde, som Natten om Vinteren har i Polar-
egnene, udmærker til Gjengjæld Dagen om Sommeren. Jo mere
man nærmer sig Nordpolen, desto flere Dage, Uger og Maaneder
vedbliver Solen at holde sig over Horizonten, og ved selve Jord-
axens Endepunkter vil der selvfølgelig altid skifteviis være uafbrudt
Dag i 6 Maaneder og uafbrudt Nat i ligesaa lang en Tid. Under
selve Polarkredsen staaer Solen ved Sommersolhverv lige i Hori-
zonten ved Midnat, og efterhaanden som man rykker nærmere til
Polen, stiger den derpaa hoiere, saa at den tilsidst ved Polen selv
bevæger sig rundt parallelt med Horizonten og staaer lige hoit om
Middagen og ved Midnat.
De lange Dage udove ett lignende Virkning paa mange Dyr
som de lange Nætter. Lord Dufferin fortæller i sine „Breve fra
Polaregnene", at en Hane, som han havde med paa Skibet, viste
sig mere og mere forstyrret, jo længere han kom mod Nord og jo